Дата документу 15.09.2026 Справа № 336/7656/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/7656/25 Головуючий у 1-й інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/586/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Страхова компанія «КРАЇНА», в особі представника - адвоката Усенка Анатолія Миколайовича, на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «КРАЇНА» про стягнення недоплаченого страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Чіп Я.М., звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 24 квітня 2025 року в м. Запоріжжі на вул. Іванова, 121, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом FIAT SCUDO, державний номерний знак НОМЕР_1 , не витримав безпечний інтервал та швидкість руху, порушив вимоги п.п. 12.1, 13.1 ПДР України, внаслідок чого допустив зіткнення з транспортним засобом PEUGEOT 308, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , позивачки по справі, який зупинився попереду.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди належний позивачу транспортний засіб PEUGEOT 308, державний номерний знак НОМЕР_2 , зазнав технічних ушкоджень та матеріальних збитків.
Вина ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.07.2025 року, справа № 336/4357/25.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована в Акціонерному товаристві "Страхова компанія "КРАЇНА" на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № 224065893 від 12.10.2024, який діяв на дату ДТП (страхова сума за збиток, спричинений майну - 160 000 грн, франшиза - 1600 грн).
Представник позивачки звернувся до страховика АТ "Страхова компанія "КРАЇНА" з заявою про виплату страхового відшкодування, в якій зазначив напрямок страхової виплати безпосередньо на СТО, де проводиться ремонт пошкодженого ТЗ - ТОВ «Оллфікс».
Відповідно до Звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного ТЗ № 16-05.25 від 24.04.2025, складеного на замовлення позивача, вартість відновлювального ремонту пошкодженого ТЗ позивача з урахуванням зносу становить 109 158,74 грн, та без урахування зносу на замінні складники становить 200 170,11 грн.
Разом із цим, 05 червня 2025 року на рахунок СТО ТОВ «Оллфікс», де здійснювались відновлювальні роботи пошкодженого ТЗ позивача, від страхової компанії надійшли кошти в якості страхового відшкодування в розмірі 81 329,03 грн., що не відповідає дійсному оціненому розміру шкоди.
Оскільки згідно проведеної оцінки вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу позивача з урахуванням зносу становить 109 158,74 грн, враховуючи виплачену страховиком частину відшкодування, страхову суму та франшизу за полісом, розмір страхового відшкодування, що має бути доплачений відповідачем, складає 27 829,71 грн (109 158,74 грн - 81 329,03 грн - 1600 грн (франшиза)).
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд стягнути з АТ "Страхова компанія "КРАЇНА" на свою користь недоплачене страхове відшкодування в розмірі 27 829,71 грн, витрати на проведення оцінки вартості пошкодженого майна в розмірі 6 000,00 грн, суму сплаченого судового збору в розмірі 970,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова компанія «КРАЇНА» на користь ОСОБА_1 суму недоплаченого страхового відшкодування в розмірі 27 829 гривень 71 копійка; витрати на проведення оцінки вартості пошкодженого майна в розмірі 6 000 гривень 00 копійок, всього - 33 829 гривень 71 копійка.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова компанія «КРАЇНА» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 970,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Акціонерного товариства «Страхова компанія «КРАЇНА» Усенко А.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до АТ «СК «Країна» у повному обсязі, вирішити питання про розподіл судових витрат.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що обов`язок, передбачений статтею 34 Закону № 1961-IV з боку Страховика був виконаний, а підстави звернення позивача до оцінювача ОСОБА_3 для складення звіту про оцінку № 16-05.25 від 24.04.2025 були відсутні.
Щодо стягнення судом першої інстанції витрат на підготовку Звіту № 16-5.25 від 24.04.2025 в розмірі 6 000,00 грн вказує, що суд не врахував приписи п. 34.3 ст. 34 Закону № 1961-IV, який визначає підстави стягнення зі страховика таких витрат у випадках, виключно, при невиконанні обов`язку огляду КТЗ та визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.
Висновки, що недотримання порядку залучення експерта виключає підстави для стягнення вартості витрат на проведення оцінки транспортного засобу на користь позивача, наведені у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 295/6973/16-ц, від 03 листопада 2020 року у справі № 199/9377/18, від 09 грудня 2020 року у справі № 759/5414/17, які не були взяті до уваги судом першої інстанції.
Крім того, судом першої інстанції не досліджено, що вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією винної сторони після дослідження обставин чи є надавач послуг з ремонту автомобіля, який був пошкоджений під час ДТП з вини іншої особи, платником податку на додану вартість, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 05.04.2018 року по справі № 910/3165/17 .
Доказів ремонту транспортного засобу позивач не надав. Суд не взяв до уваги ту обставину, що жодних розрахункових документів з приводу ремонту транспортного засобу марки «PEUGEOT 308», державний номерний знак НОМЕР_2 , від ТОВ «Оллфікс» або від позивача страховиком отримано не було (наряд-заказ, рахунок-фактура, тощо), а виплату страхового відшкодування АТ «СК «Країна» здійснила на рахунок ТОВ «Оллфікс» виключно на підставі довіреності, яка була надана позивачем, як особі, яка має право на отримання страхового відшкодування. 
Також зазначає, що витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн, які суд першої інстанції стягнув на користь позивача, не обґрунтовані та не пропорційні, не відповідають критерію розумності. Складність справи не відповідає часу у 12 годин, які витратив адвокат позивача згідно копії акту виконаних робіт.
Від ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Чіп Я.М., на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення; доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.
Також від представника АТ «Страхова компанія «КРАЇНА» - адвоката Усенка А.М. на адресу апеляційного суду надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до АТ «СК «Країна» у повному обсязі, вирішити питання про розподіл судових витрат.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 6 ст. 367 ЦПК України).
За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України).
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає. 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Страхова компанія «Країна» про стягнення недоплаченого страхового відшкодування, суд першої інстанції виходив із того, що на відповідача покладений обов`язок відшкодування шкоди в межах страхового ліміту. Встановивши, що сторони не дійшли згоди щодо визначення розміру заподіяної шкоди, суд досліджував звіти про оцінку, надані сторонами як докази у справі, на предмет більшої їх переконливості. Прийнявши до уваги звіт, наданий позивачем, суд стягнув суму недоплаченого страхового відшкодування з урахуванням ПДВ за Звітом № 16-05.25 від 24.04.2025 та прийшов до висновку, що на відповідача в такому разі покладається обов`язок компенсувати витрати, понесені на підготовку вказаного звіту, у розмірі 6000,00 грн.
Проте, в повній мірі з такими висновками суду погодитися не можна з наступних підстав.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно частини першої статті ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Право особи на ефективний судовий захист закріплено у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першому протоколі та протоколах №№2, 4, 7 та 11 до конвенції, яку ратифіковано законом «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.97 №475/97-ВР.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2025 року по справі № 336/4357/23, 24.04.2025 о 16 годині 55 хвилин ОСОБА_2 в м. Запоріжжі по вул. Іванова, 121, керуючи ТЗ Fiat Scudo, номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не дотримався безпечної дистанції, у результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем Peugeot 308 CC, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, травмовані особи відсутні. Діями водія ОСОБА_2 порушені вимоги п.п. 12.1 ПДР, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. 
Вказаною постановою ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 гривень. Постанова набрала законної сили 05 серпня 2025 року.
Згідно із частиною шостою статті 82 ЦПК України постанова у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Власником пошкодженого 24 квітня 2025 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу Peugeot 308 CC, номерний знак НОМЕР_2 , якому протиправними діями ОСОБА_2 були спричинені механічні пошкодження, є позивачка ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .
Цивільна-правова відповідальність водія транспортного засобу Fiat Scudo, номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 , на час скоєння ДТП була застрахована згідно полісу № 224065895 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у Акціонерному товаристві «Страхова компанія «Країна», страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну - 160 000,00 грн., розмір франшизи - 1600,00 грн., що підтверджується відповіддю інформаційного центру МТСБУ та визнано учасниками справи.
29.04.2025 ОСОБА_1 було подано до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду потерпілої особи (страхова справа № 77764).
02.05.2025 представниками Страховика було оглянуто пошкоджений транспортний засіб PEUGEOT 308, державний номерний знак НОМЕР_2 , та складено Акт огляду транспортного засобу від 02.05.2025, який підписаний позивачкою та особою, яка проводила огляд автомобіля. В Акті були зафіксовані пошкодження транспортного засобу PEUGEOT 308, державний номерний знак НОМЕР_2 . 
05.05.2025 довірена особа ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Акціонерного товариства «Страхова компанія «КРАЇНА» заяву на виплату страхового відшкодування, яке просив здійснити шляхом перерахування коштів на рахунок ТОВ «Оллфікс».
АТ «Страхова компанія «КРАЇНА» розрахувало вартість відновлювального ремонту транспортного засобу PEUGEOT 308, державний номерний знак НОМЕР_2 , з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, на підставі виконаного ФОП ОСОБА_5 . Звіту про оцінку вартості матеріального збитку № 191137 від 25.05.2025.
Відповідно до Звіту № 191137 від 25.05.2025, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу PEUGEOT 308, державний номерний знак НОМЕР_2 , з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу становила 86 183,98 грн, з якої підлягала вирахуванню сума визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість у розмірі 3 254,95 грн. 
Сума страхового відшкодування була розрахована АТ «Страхова компанія «Країна» наступним чином: 81 329,03 грн. = 86 183,98 грн. - 3 254,95 грн. - 1 600,00 грн., де: 86 183,98 грн. - вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством відповідно до Звіту № 191137 від 25.05.2025; 3 254,95 грн. - сума визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість; 1 600,00 грн. - розмір франшизи згідно Полісу № ЕР/224065895.
05.06.2025 АТ «Страхова компанія «Країна» склало страховий Акт та здійснило виплату страхового відшкодування на користь ТОВ «Оллфікс» в розмірі 81 329,03 грн.
Представник позивача вказував, що підписаний позивачкою Акт огляду транспортного засобу від 02.05.2025, в якому зафіксований перелік видимих пошкоджень автомобіля, жодним чином не свідчить про погодження позивача із розрахунками розміру збитку, який виконаний оцінювачем ФОП ОСОБА_5 , оскільки у вказаному Акті огляду на виконання вимог п. 34.2 ст. 34 Закону лише фіксуються перелік пошкодженого майна, який не має відношення до погодження або не погодження із розрахунком розміру страхового відшкодування. Окрім цього, огляд пошкодженого транспортного засобу та розрахунок збитку здійснювались різними особами без участі позивачки, що унеможливлює будь-яке погодження з нею розміру страхового відшкодування.
В зв`язку з цим, на замовлення позивачки ОСОБА_1 , 19.05.2025 року ФОП ОСОБА_3 (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 671/20 від 03.08.2020), було складено Звіт № 16-05.25 від 24.04.2025 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, за яким вартість матеріального збитку, заподіяна власнику автомобіля Peugeot 308 CC, номерний знак НОМЕР_2 , складає 109 158,74 грн. 
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
За положеннями частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
Нормою матеріального права, яка регулює спірні правовідносини у цій справі є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відповідно до пункту 1 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 3720-IX від 21.05.2024 (який набрав чинності 20.06.2024 року, далі - Закон 3720-IX), цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 1 січня 2025 року.
В пункті 2 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 3720-IX, зазначено, що з дня введення в дію цього Закону, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 1, ст. 1 із наступними змінами), втратив чинність.
Однак, відповідно до абзацу першого пункту 6 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 3720-IX, договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що укладені та набрали чинності до введення в дію цього Закону, продовжують діяти на умовах, що були чинними на день набрання чинності такими договорами.
Таким чином, враховуючи, що Поліс № 224065895 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за яким було виплачено страхове відшкодування позивачу, було укладено 12.10.2024 року, тобто до введення в дію Закону 3720-IX, відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які виникли між сторонами у даній справі, регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 1, ст. 1 із наступними змінами, далі - Закон 1961-IV).
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» N 1961-IV від 01.07.2004 регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.
Страхування - правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством (стаття 1 Закону України «Про страхування» N 1909-IX від 18.11.2021).
Предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законодавством України.
Об`єктом страхування можуть бути: життя, здоров`я, працездатність та/або пенсійне забезпечення; майно на праві володіння, користування і розпорядження та/або можливі збитки чи витрати; відповідальність за заподіяну шкоду особі або її майну (стаття 980 ЦК України).
Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).
Статтю 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
Пунктом 22.1 статті 22 цього Закону 1961-IV передбачено що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи.
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У разі якщо деліктні відносини поєднані з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 -IV).
Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).
Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом в постанові від 26.01.2022року по справі № 204/5403/18 (провадження № 61-14777св21) та постанові від 26.01.2022 року по справі № 465/674/19 (провадження № 61-12514св21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначено, що «...Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14- 176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/І5-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.
Отже, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку підстави для покладення відповідальності на страхувальника відсутні».
Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 641/10491/15-ц (провадження № 61-12709св21).
Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.
Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
За статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до ст. 28 Закону № 1961-IV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно з пунктом 34.2 статті 34 Закону № 1961-IV протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.
За приписами п. 36.2 ст. 36 Закону № 1961-IV страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:
у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна;
у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Виходячи з наведеного слід дійти висновку, що виплаті страхового відшкодування передує стадія узгодження між сторонами її розміру. При цьому слід з`ясовувати думку сторін щодо необхідності оцінки або експертизи.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі № 569/13697/15-ц Верховний Суд (постанова від 21 березня 2018 року), залишаючи без змін рішення апеляційного суду, звернув увагу, що позивач підписав заяву про виплату страхового відшкодування і погодився із розміром та способом здійснення страхового відшкодування, який був визначений на той час страховиком відповідно до положень пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV. Однак суд першої інстанції, стягуючи зі страховика на користь позивача різницю між страховою виплатою та розміром шкоди, з огляду на наявність заяви про страхове відшкодування із погодженим сторонами розміром страхового відшкодування, дійшов необґрунтованого висновку про покладення на страховика обов`язку такої виплати.
Також у справі № 333/2096/17 Верховний Суд (постанова від 10 червня 2020 року), скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення зі страховика майнової шкоди, виходив із того, що страховик та потерпілий дійшли згоди про розмір страхового відшкодування, що підтверджено відповідною заявою позивача.
Матеріали справи не містять доказів, що страховик та потерпілий дійшли згоди про розмір страхового відшкодування, відтак твердження сторони відповідача про те, що ОСОБА_1 не мала передбачених законом підстав на самостійне замовлення Звіту про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, не заслуговують на увагу.
З огляду на вищевказане, суд першої інстанції правильно виснував щодо необхідності досліджувати як докази Звіт № 191137 від 25.05.2025 року, складений оцінювачем ФОП ОСОБА_5 , та Звіт № 16-05.25 від 19.05.2025, підготовлений оцінювачем ФОП ОСОБА_3 , з метою реалізації стандарту більшої переконливості.
Уважно дослідивши обидва Звіти, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано оцінив Звіт № 191137 від 25 травня 2025 року критично. Так, в Акті огляду транспортного засобу (дефектна відомість) від 24 квітня 2025 року, в розділі «Назва деталі та опис пошкоджень», серед іншого, зазначено «требуется проверка…. (далі нерозбірливо)», що, відповідно, ставить під сумнів достовірність визначеної у Звіті вих. № 191137 від 25.05.2025 року вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу в сумі 86 183,98 грн.
Колегія суддів звертає увагу на прийняті за результатами перегляду справ даної категорії постанови Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 922/4013/17, від 20 березня 2018 року у справі № 911/482/17, від 03 липня 2019 року у справі № 910/12722/18, в яких зазначається, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.
Враховуючи відсутність інших доказів, наданих сторонами, а також те, що Звіт № 16-05.25 від 19.05.2025, підготовлений оцінювачем ФОП ОСОБА_3 , відповідає стандартам, визначеним Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, яка затверджена спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003 року, останній є належним доказом розміру заподіяної шкоди у цій справі.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо підстав неприйняття до уваги вказаного Звіту № 16-05.25 від 19.05.2025, окрім правильно спростованого судом першої інстанції твердження відповідача, що позивач не мала права на його самостійне замовлення.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині податку на додану вартість колегія суддів зазначає наступне.
Як зазначалося вище, спеціальним Законом (п. 36.2 ст. 36 Закону №1961-IV) передбачено здійснення страховиком доплати потерпілій особі податку на додану вартість у випадку надання доказів про відновлення транспортного засобу на СТО, яке є платником цього податку. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вказану обставину, і це виключає правові підстави для стягнення зі страховика регламентної виплати з урахуванням зазначеного податку.
У зв`язку з вищенаведеним, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що розмір оціненої шкоди не підлягає зменшенню на суму ПДВ.
Ставка податку на додану вартість встановлюються від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підпункт «а» пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України).
Тобто, вартість ремонту автомобіля із врахуванням податку на додану вартість виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати.
Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником податку на додану вартість.
У разі проведення ремонтних робіт у особи, яка є платником податку на додану вартість, позивач має право на відшкодування сплаченого ним податку за рахунок страхової компанії, якщо понесення витрат із сплати цього податку буде підтверджено відповідними доказами.
Здійснення страхової виплати з урахуванням податку на додану вартість можливо лише у разі здійснення відновлювального ремонту автомобіля платником цього податку.
Таким чином, вартість ремонту автомобіля з урахуванням податку на додану вартість виплачується страховою компанією винної сторони або стягується судом лише після дослідження обставин, чи є надавач послуг з ремонту автомобіля, який був пошкоджений під час дорожньо-транспортної пригоди з вини іншої особи, платником податку на додану вартість.
Відповідні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 910/9396/17, від 18 грудня 2018 року у справі № 185/11374/15-ц, провадження № 61-35235св18; від 05 квітня 2018 року у справі № 910/3165/17; від 27 березня 2019 року у справі № 619/2671/16-ц, провадження № 61-20878св18; від 11 грудня 2019 року у справі № 206/5271/14-ц, провадження № 61-27551св18.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є винним у дорожньо-транспортній пригоді, внаслідок якої пошкоджено належний ОСОБА_1 автомобіль та завдано їй збитків. 
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована його страховиком - Акціонерним товариством «Страхова компанія «КРАЇНА». 
Відповідно до заяви довіреної особи ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , останній просив здійснити виплату страхового відшкодування шляхом перерахування коштів на рахунок ТОВ «Оллфікс», ЄДРПОУ 45583311.
З відомостей Реєстру платників податку на додану вартість, що є загальнодоступними, вбачається, що ТОВ «Оллфікс» не є платником податку на додану вартість.
Отже, за обставин проведення ремонтних робіт з відновлення пошкодженого автомобіля особою, яка не є платником податку на додану вартість, у страховика не виникає обов`язку з включення податку на додану вартість до суми страхового відшкодування.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав Звіт № 16-05.25 від 19.05.2025 належним доказом у справі, та обґрунтовано врахував розрахунок суми страхового відшкодування за цим звітом у своєму рішенні. Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині та вважає, що розмір збитків за результатами оцінки за цим звітом має бути врахований без складової ПДВ, тобто в загальному розмірі 102 224,55 грн.
Тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення суми відшкодування на 6 934,19 грн, що є складовою ПДВ на запасні частини у звіті № 16-05.25 від 19.05.2025 (109 158,74 - 102 224,55).
Враховуючи це, підтверджений розмір відшкодування, який належить стягнути з відповідача на користь позивача, становить 20 895,52 грн (27 829,71 грн - 6 934,19 грн).
З урахуванням встановлених обставин та вищенаведених норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення з АТ «Страхова компанія «КРАЇНА» на користь ОСОБА_1 суми недоплаченого страхового відшкодування в розмірі 20 895,52 грн.
Отже, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.
Щодо стягнення витрат на підготовку оцінювачем ФОП ОСОБА_3 звіту № 16-05.25 від 19.05.2025 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, за який позивачем було сплачено 6000,00 грн, що підтверджується квитанцією № 16-05.25 від 19 травня 2025 року на суму 6000,00 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що, враховуючи надані позивачем докази понесених витрат на підготовку звіту, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню ці витрати, проте, колегія суддів зауважує, що вказані витрати підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме 4 504,80 грн. (75,08 % від 6000,00 грн). 
Посилання в апеляційній скарзі на застосування судом першої інстанції норм права (в частині стягнення витрат на підготовку звіту), без урахування правових висновків, викладених у перелічених у скарзі постановах Верховного Суду, не свідчить про необхідність відмови у стягненні вказаних витрат, оскільки в указаних справах були встановлені інші фактичні обставини, порівняно з обставинами у цій справі.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині незгоди з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача 6 000,00 грн на відшкодування витрат позивача на правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, в частині розміру стягнених витрат колегія суддів зазначає наступне.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу", про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
З урахуванням наведеного вище, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс).
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Верховний Суд у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17 (провадження № 61-11991св20) та від 26 січня 2022 року у справі № 127/1415/20 (провадження № 61-878св21) дійшов висновків, що: «втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України».
Згідно з вимогами статей 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має керуватися такими критеріями: дійсність витрат, необхідність витрат, розумність розміру витрат, співмірність витрат.
Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) зазначив, що «…надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною…».
Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входять до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції адвокатом Чіп Я.М. (адвокатське об`єднання «Радник») надано договір про надання професійної правничої допомоги № 11/06/25-2 від 11 червня 2025 року, який укладений між адвокатським об`єднанням «Радник», в особі керуючого партнера Чіп Ярослава Миколайовича, та ОСОБА_1 .
Також, 11 червня 2025 року адвокатським об`єднанням «Радник» було складено Рахунок № 142/2025 (детальний розрахунок вартості адвокатського гонорару) від 11.06.2025, на загальну суму 10 000,00 гривень.
На підтвердження оплати позивачем наданих адвокатом послуг надано платіжну інструкцію № @2PL335171 від 02.09.2025 на суму 10 000 гривень, призначення платежу: оплата професійної правничої допомоги від Вернидуб Д.А., рахунок № 142/2025.
Позивач дійсно отримала правову допомогу від адвоката Чіпа Я.М., а тому не викликає сумнівів, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у справі.
Від представника відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката, у якому він зазначає, що враховуючи предмет спору, а також те, що дана справа є справою незначної складності, яка не потребує від адвоката значного об`єму наданих послуг, відповідач вважає вимогу позивача про стягнення витрат на професійну правову допомогу такою, що є неспівмірною за складністю даної справи, отже такі витрати не підлягають задоволенню.
З огляду на це, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених позивачем витратам на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом обсягом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); значенням справи для сторони, враховуючи те, що справа є малозначною та розглянута у спрощеному позовному провадженні, зважаючи, що за результатом апеляційного перегляду, позовні вимоги задоволено частково на суму 20 895,52 грн (75,08 % від 27 829,71 грн), також враховуючи вищевказані заперечення представника АТ «Страхова компанія «КРАЇНА», колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 4 000,00 грн.
У стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.
Розмір понесених витрат на таку суму відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт.
Щодо судового збору
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Позивачем у даній справі при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 970,00 грн. (а.с. 1). 
При поданні апеляційної скарги АТ «Страхова компанія «КРАЇНА» сплачено судовий збір в розмірі 1455,00 грн (а.с. 136).
Як зазначалося вище, за результатом апеляційного перегляду справи позовні вимоги задоволені на 75,08 %.
У зв`язку з тим, що рішення суду підлягає зміні в частині суми стягнення, то відповідно зменшенню підлягає і сума судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог. 
Отже, щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, то з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 728,28 грн. (75,08 % від 970,00 грн).
Апеляційна скарга відповідача задоволена частково на 24,92 % (100% - 75,08 %), а тому з ОСОБА_1 на користь відповідача підлягає стягненню 24,92 % від 1455,00 грн, що складає 362,59 грн.
За вказаних обставин, з огляду на положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України з АТ «Страхова компанія «КРАЇНА» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 365,69 грн в рахунок відшкодування судового збору (728,28 грн - 362,59 грн).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «КРАЇНА», в особі представника - адвоката Усенка Анатолія Миколайовича, задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2025 року у цій справі змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
«Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «КРАЇНА» (місцезнаходження: 04176, м. Київ, вул. Електриків, буд. 29/А, ЄДРПОУ 20842474) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) суму недоплаченого страхового відшкодування в розмірі 20 895 (двадцять тисяч вісімсот дев`яносто п`ять) грн 52 коп.
В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «КРАЇНА» (місцезнаходження: 04176, м. Київ, вул. Електриків, буд. 29/А, ЄДРПОУ 20842474) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ): витрати на проведення оцінки вартості пошкодженого майна в розмірі 4 504 (чотири тисячі п`ятсот чотири) грн 80 коп., судовий збір у розмірі 365 (триста шістдесят п`ять) грн 69 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 4000,00 (чотири тисячі) грн».
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 15 вересня 2026 року.

Головуючий: Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко