ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 240/5476/24
адміністративне провадження № К/990/55734/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Чиркіна С.М.,
суддів: Бевзенка В.М., Берназюка Я.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 (головуючий суддя Майстренко Н.М.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2025 (головуючий суддя: Сапальова Т.В., судді: Капустинський М.М., Ватаманюк Р.В.) у справі № 240/5476/24 за позовом Юридичної особи Великобританії - компанія «Vuldi (UK) Limited» до Комунального підприємства «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, Державного реєстратора відділу з надання адміністративних послуг та державної реєстрації Бердичівської районної державної адміністрації про визнання протиправною та скасування державної реєстрації права власності,

У С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
У 2024 році Юридична особа Великобританії - компанія «Vuldi (UK) Limited» звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Комунального підприємства «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, Державного реєстратора відділу з надання адміністративних послуг та державної реєстрації Бердичівської районної державної адміністрації, в якому просила:
- визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію за громадянином ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно - будівлю за адресою: АДРЕСА_1, яку було здійсненою за свідоцтвом НОМЕР_1р. № 194 від 23.03.2012, виданим приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Оленюком С.Я.; 
- визнати незаконним рішення про скасування державної реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю «Валді на Празькій», ідентифікаційний код юридичної особи 30604969, права власності на нерухоме майно - будівлю за адресою: АДРЕСА_1. 
- зобов`язати відповідачів відновити державну реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Валді на Празькій», ідентифікаційний код юридичної особи 30604969, права власності на нерухоме майно - будівлю за адресою: АДРЕСА_1. 
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 відмовлено юридичній особі Великобританії - компанії «Vuldi (UK) Limited» у відкритті провадження в адміністративній справі за її позовом до Комунального підприємства «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, Державного реєстратора відділу з надання адміністративних послуг та державної реєстрації Бердичівської районної державної адміністрації про визнання протиправною та скасування державної реєстрації права власності на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Юридична особа Великобританії - компанія «Vuldi (UK) Limited» та Мороз Дмитро Анатолійович (директор Юридичної особи Великобританії - компанії «Vuldi (UK) Limited») звернулися до суду з апеляційними скаргами.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2025 апеляційні скарги ОСОБА_1 , Юридичної особи Великобританії - компанія «Vuldi (UK) Limited» залишено без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 - без змін.
30.12.2025 до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій скаржник просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для розв`язання виключної правової проблеми; скасувати ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2025 у справі № 240/5476/24 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 15.01.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2025 у справі № 240/5476/24 за позовом Юридичної особи Великобританії - компанія «Vuldi (UK) Limited» до Комунального підприємства «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, Державного реєстратора відділу з надання адміністративних послуг та державної реєстрації Бердичівської районної державної адміністрації про визнання протиправною та скасування державної реєстрації права власності та витребувано справу з Житомирського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Верховного Суду від 06.07.2026 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 КАС України.

ІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ
Відмовляючи у відкритті провадження в адміністративній справі суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі не є публічно-правовим, оскільки оскарження рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, належного одній особі, та відновлення такої реєстрації стосовно іншої особи безпосередньо пов`язане із захистом цивільного права у спорі щодо будівлі.
Такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на нерухоме майно не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.
Крім того скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності юридичних фактів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов`язково постають перед судом, який буде вирішувати спір.
Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому такі спори мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.
Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

ІІІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
В обґрунтування касаційної скарги скаржник посилається на те, що якщо:
позивач в даному спорі не може оскаржувати дії відповідачів в даній адміністративній справі (Комунального підприємства «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, Державного реєстратора відділу з надання адміністративних послуг та державної реєстрації Бердичівської районної державної адміністрації) в порядку адміністративного судочинства та має звертатись за захистом своїх прав в порядку цивільного судочинства (такого висновку дійшли суди першої та апеляційної інстанцій),
належним відповідачем у такому цивільному спорі є саме і виключно особа, за якою зареєстроване право на майно (в даному випадку фізична особа ОСОБА_2 ),
а навіть за притягнення відповідачів у даній адміністративній справі як співвідповідачів у відповідному цивільному спорі, у позові до таких співвідповідачів в цивільній справі має бути відмовлено з підстав неналежності цих відповідачів у такому цивільному спорі,
то в такому випадку взагалі не є зрозумілим, як же має реалізовуватись в судовому порядку гарантоване Конституцією України право оскарження саме дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових осіб органів державної реєстрації, які, на думку особи, яка звертається за судовим захистом, допустили порушення законодавства при здійсненні державної реєстрації прав на спірне майно.
Викладене, на думку скаржника, є виключною правовою проблемою, яка підлягає вирішенню Великою Палатою Верховного Суду. 
Інші учасники справи правом на подачу відзиву на касаційну скаргу не скористалися, хоча про відкриття касаційного провадження у справі були повідомлені належним чином, що підтверджується документально. 
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Перевіряючи у межах повноважень, визначених частинами першою-другою статті 341 КАС України, правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а також надаючи оцінку аргументам скаржника, Верховний Суд виходить з такого.
Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої і третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону ухвала Житомирського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 та постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2025 не відповідають, а викладені у касаційній скарзі доводи є обґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Таке право кореспондується з положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Конституційний Суд України у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 вказав, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.
Згідно з положеннями Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства (частина перша статті 5).
Судова система України побудована на основі спеціалізації судів, яка здійснюється залежно від виду справ, що розглядаються - цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (частина перша статті 18 Закону № 1402-VIII).
Судова спеціалізація визнається неоднаковою процедурою судового провадження щодо різних правовідносин, спрямованого на забезпечення ефективного судового захисту.
Стаття 22 Закону № 1402-VIII визначає, що місцеві загальні суди розглядають цивільні (в порядку цивільного судочинства), кримінальні (в порядку кримінального судочинства), адміністративні справи (в порядку адміністративного судочинства), а також справи про адміністративні правопорушення (в порядку адміністративного судочинства) у випадках та порядку, визначених процесуальним законом.
Місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин (в порядку господарського судочинства), а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.
Місцеві адміністративні суди розглядають справи адміністративної юрисдикції (адміністративні справи).
Така структура повноважень місцевого суду узгоджується з частиною п`ятою статті 125 Конституції України, яка визначає, що з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень визначено як безпосереднє завдання адміністративного судочинства (частина перша статті 2 КАС України).
Отже, винятково до компетенції адміністративних судів належить розгляд адміністративних справ, які стосуються публічно-правових відносин між особами та суб`єктами владних повноважень (органами державної влади чи місцевого самоврядування), що включає оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких суб`єктів, які впливають на права та інтереси осіб, і забезпечує ефективний контроль за законністю адміністративних процедур.
За визначенням, наведеним у пункті 2 частини першої статті 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
При визначенні предметної юрисдикції справ суди мають виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 820/3534/17).
Верховний Суд наголошує, що розмежування юрисдикцій між різними видами судочинства не може здійснюватися виключно на підставі формального аналізу правових наслідків дій (рішень) суб`єктів владних повноважень або їх можливого впливу на майнові чи корпоративні права осіб. Визначальним фактором є природа правовідносин, у межах яких виникли спірні відносини, та характер функцій, які здійснював суб`єкт владних повноважень при вчиненні оскаржуваної дії. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 260/1805/24.
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).
Відповідно до пунктів 1 та 9 частини першої статті 2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Реєстраційною дією є державна реєстрація прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а також інші дії, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав, крім надання інформації з цього реєстру.
Термін «державна реєстрація» у наведеному визначенні означає адміністративну процедуру засвідчення державою через внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
За змістом статті 10 Закону № 1952-IV під час прийняття рішення щодо реєстраційних дій державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, у тому числі й відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах.
Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (частина перша статті 11 Закону № 1952-IV).
У силу приписів статті 37 Закону № 1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
У справі, що розглядається, Юридична особа Великобританії - компанія «Vuldi (UK) Limited» оскаржила державну реєстрацію за громадянином ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно - будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок чого було скасовано відповідну державну реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Валді на Празькій».
Такий акт (рішення про державну реєстрацію права власності) є індивідуальним актом у розумінні пункту 19 частини першої статті 4 КАС України, оскільки виданий суб`єктом владних повноважень (державним реєстратором), стосується прав визначеного кола осіб [правонабувача, попереднього власника, іншого правонабувача (заставодержателя) тощо] та має конкретний правовий результат - офіційне визнання і підтвердження державою факту набуття речового права на нерухоме майно.
Приймаючи відповідне рішення державний реєстратор як суб`єкт владних повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України) здійснює публічно-владні управлінські функції, пов`язані з офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, реалізовуючи відповідну адміністративну процедуру.
До того ж із системного аналізу законодавчо закріпленої компетенції державного реєстратора вбачається, що одним з його обов`язків є встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. І для перевірки цієї інформації з метою недопущення одночасного існування подвійної державної реєстрації прав державний реєстратор не лише вправі, а й зобов`язаний, зокрема, запитувати від відповідних органів інформацію, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, вимагати за потреби подання додаткових документів тощо.
Такий обов`язок узгоджується із закріпленими частиною першою статті 3 Закону № 1952-IV засадами державної реєстрації прав, зокрема щодо гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження (пункт 1). 
Викладене свідчить про те, що реєстрація прав на нерухоме майно не є автоматичною. 
Приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідна посадова особа здійснює дії з аналізу поданих документів, зареєстрованих прав тощо та приймає відповідне рішення про здійснення реєстрації або про відмову у здійсненні такої реєстрації, яке є обов`язковим для заявника.
Позивач власне і обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач протиправно провів державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , за громадянином ОСОБА_2 , який набув відповідного права на підставі свідоцтва за результатами прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна.
Позивач же наголошує, що є заставодержателем цього майна та не був учасником торгів, а отже переможець торгів (покупець) набув право власності на заставне майно, яке не міг набути.
Тобто, позивачем оскаржуються реєстраційні дії щодо нерухомого майна, яке перебуває в заставі позивача, на користь іншої особи з підстав недотримання суб`єктом владних повноважень процедури вчинення такої реєстраційної дії, а саме встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.
Отже, предметом доказування у цій справі є обставини, що підтверджують законність чи незаконність прийнятого відповідачем рішення, яке за своєю юридичною природою є рішенням суб`єкта владних повноважень, та має прийматися в порядку, на підставі та у спосіб, визначені законом.
Незважаючи на те, що оскаржувані реєстраційні дії були вчинені за заявою третьої особи, втручання в права позивача було здійснено державним реєстратором шляхом прийняття оскаржуваного рішення без дотримання встановленої законом процедури.
Спір у цій справі стосується виключно проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а не підстав набуття такого права, та не є спором про право. 
Такі вимоги мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства, оскільки спір виник унаслідок виконання відповідачем публічно-владних управлінських функцій та має публічно-правовий характер.
Наведений висновок до того ж кореспондується з тим, що суди цивільної чи господарської юрисдикції не перевіряють правомірність здійснення державним реєстратором публічно-владних управлінських функцій (статті 2, 19, 242 КАС України), останні обмежуються лише оцінкою матеріально-правової підстави зареєстрованого права. 
До того ж, у своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для розв`язання виключної правової проблеми.
Клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів уважає необґрунтованим з огляду на таке.
Згідно з частиною п`ятою статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Велика Палата Верховного Суду в судовому рішенні від 26.03.2019 у справі № 804/15369/13-а зазначила, що для віднесення справи до категорії спорів, що містять виключну правову проблему і вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа повинна мати декілька з наведених ознак:
- справа не може бути вирішена відповідним касаційним судом у межах оцінки правильності застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи дотримання норм процесуального права;
- встановлена необхідність відступити від викладеного в постанові Верховного Суду України правового висновку, який унеможливлює ефективний судовий захист;
- існують кількісні критерії, що свідчать про наявність виключної правової проблеми, а саме значний перелік подібних справ (зокрема, між тими ж сторонами або з однакового предмета спору), які перебувають на розгляді в судах;
- існують якісні критерії наявності виключної правової проблеми, зокрема:
немає усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, в тому числі, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному;
невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права;
встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому;
наявність різних наукових підходів до вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах.
Згідно з частиною першою статті 347 КАС України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.
Судом касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 КАС України є Верховний Суд, у складі якого за змістом статей 36, 37 Закону № 1402-VIII діє, зокрема, Касаційний адміністративний суд. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вирішення питань про правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення при вирішенні юридичних спорів в адміністративних справах чи проблем щодо забезпечення захисту прав, свобод або інтересів належить до повноважень Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. Реалізація таких повноважень пов`язана з наявністю правових проблем.
Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, відповідно до положень частини п`ятої статті 346 КАС України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права. При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право та, відповідно, не покладає на нього обов`язку передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Водночас клопотання скаржника не містить належного обґрунтування існування правової проблеми у цій справі саме у правозастосуванні відповідних норм права; не обґрунтована наявність виключної правової проблеми з врахуванням кількісного та якісного показників; не доведено існування різних позицій у застосуванні положень законодавства, а тому не створює підстави для передачі на розгляд Великій Палаті Верховного Суду цієї справи.

V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Згідно із частиною першою статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Виходячи з фактичних обставин у цій справі, касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала Житомирського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 та постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2025 у справі № 240/5476/24 - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Керуючись статтями 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи № 240/5476/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2025 у справі № 240/5476/24 скасувати, а справу направити до Житомирського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С.М. Чиркін

В.М. Бевзенко

Я.О. Берназюк