Справа № 591/1813/25
Провадження № 2/591/358/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:
головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.
при секретарі - Устименко М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Суми об`єднану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики, стягнення грошових коштів – 
за зустрічною позовною заявою: ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики грошових коштів від 26.10.2023 року не укладеним –
встановив:

Позивач ОСОБА_1 24.02.2025 року звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про розірвання договору позики, стягнення грошових коштів, у якому просив суд достроково розірвати укладений між сторонами договір позики грошових коштів, посвідчений 26.10.2023 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нагорною Н.В. та зареєстрований у реєстрі за № 7046, стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 1 279 558,29 грн., з яких 1 218 800,00 грн. становить основний борг, 49 712,08 грн. - інфляційні втрати, 11 046,21 грн. - три проценти річних, а також судові витрати. Позовна заява містить відповідні розрахунки позивача за період з 21 лютого 2024 року по 21 лютого 2025 року (включно). Позов мотивовано тим, що за пунктом 1 договору позикодавець до укладення договору передав позичальникові у власність 1 400 000,00 грн., а позичальник прийняв ці кошти та зобов`язався повернути їх частинами до 01.11.2025 року включно. За графіком повернення, визначеним пунктом 4 договору, позичальник мав сплачувати щомісячні платежі переважно по 58 400,00 грн.. До 20.01.2024року ОСОБА_2 повернув 175 200,00 грн., у лютому 2024 року сплатив лише 6 000,00 грн. із належних 58 400,00 грн., після чого виконання зобов`язання припинив. Позивач зазначив, що неодноразово направляв відповідачу письмові нагадування та вимоги про погашення простроченої заборгованості, зокрема від 22.05.2024року, 28.06.2024року, 31.07.2024року, 22.08.2024року, 10.12.2024року та 10.01.2025року. Приватний нотаріус листом від 26.08.2024року № 686/01-16 повідомила про відсутність підстав для вчинення виконавчого напису через невизнання боржником прострочених платежів.
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 27 лютого 2025 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження. Цього ж дня ухвалою суду заяву про забезпечення позову задоволено частково та накладено арешт на належне ОСОБА_2 нежитлове приміщення загальною площею 126,8 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у межах заявлених позовних вимог 1 279 558,29 грн..
Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на первісний позов, у якому заперечив проти його задоволення. Основний зміст заперечень зводиться до того, що кошти у сумі 1 400 000,00 грн. за договором позики йому нібито не передавались, а окрема розписка або банківський документ про передачу коштів відсутні.
07 квітня 2025 року відповідач ОСОБА_2 подав зустрічний позов про визнання договору позики грошових коштів від 26 жовтня 2023 року неукладеним. У зустрічному позові він пов`язує укладення договору позики з попередніми відносинами сторін щодо оренди та відчуження 29/100 часток нежитлового приміщення, стверджує про відсутність реальної передачі коштів за договором позики та посилається на те, що договір позики, на його думку, прикривав інші домовленості сторін.
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 22 квітня 2025 року зустрічну позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків щодо сплати судового збору. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 07 травня 2025 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, оскільки обидва позови є взаємопов`язаними та виникають з одних правовідносин.
Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 у відповіді на відзив та у відзиві на зустрічний позов заперечив проти доводів ОСОБА_2 , зазначивши, що нотаріально посвідчений договір позики, підписаний сторонами, містить пряму умову про передачу коштів, підтвердження позичальником отримання суми позики, графік повернення, підтвердження відповідності договору внутрішній волі сторін та відсутності ознак фіктивного або удаваного правочину.
Позивач ОСОБА_1 , його представник адвокат Кондратенко Ю.М. в судовому засіданні свій позов підтримали повністю, просять суд позов задоволити. Проти зустрічного позову заперечували повністю, з підстав зазначених у відзиві. Просять суд в задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.
Відповідач ОСОБА_2 , його представник адвокат Попович Ю.О. до суду не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином через електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд». 
Розгляд справи відкладався за заявою відповідача ОСОБА_2 07.07.2025 року, 15.09.2025 року, 30.09.2025 року, 11.11.2025 року, 12.06.2026 року. 
Справа слухалася 30.06.2026 року, під час слухання справи повітряної тревоги не було, сторона відповідача ОСОБА_2 за первісним позовом в судове засідання не з`явилася, знову надала заяву про відкладення розгляду справи(а.с.171).
Суд, вислухавши позивача ОСОБА_1 його адвоката Кондратенко Ю.М., дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_4 (первісний позов) підлягають задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного: 
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Керуючись вимогами процесуального законодавства, суд, дослідивши письмові докази у справі, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов таких висновків.
26 жовтня 2023 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нагорною Н.В. та зареєстрований у реєстрі за № 7046(а.с.8-9).
Згідно з пунктом 1 договору ОСОБА_1 до укладення договору передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1 400 000,00 грн строком до 01 листопада 2025 року включно, а ОСОБА_2 прийняв ці кошти у власність і зобов`язався повернути їх у гривнях у порядку та на умовах, передбачених договором.
Пунктами 2-4 договору встановлено, що повернення коштів здійснюється частинами за погодженим сторонами графіком. Графік передбачає, зокрема, платежі по 58 400,00 грн до 20 числа відповідних місяців, а кінцевий платіж 56 800,00 грн. - до 01 листопада 2025 року.
Пунктом 6 договору передбачено право позикодавця у разі несвоєчасного повернення позичених грошей подати договір до стягнення у строки, визначені чинним законодавством України. Пунктом 8 договору сторони погодили, що документом, який підтверджує прострочення виконання зобов`язання та безспірність заборгованості, є письмове нагадування позикодавця про суму заборгованості та строк платежу, передане позичальникові.
Пунктом 9 договору визначено, що він вважається укладеним з моменту передачі позикодавцем грошей позичальникові. У пункті 10 сторони підтвердили, що однаково розуміють природу цього правочину та його правові наслідки, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, не є фіктивним або удаваним, а волевиявлення сторін є вільним і відповідає їх внутрішній волі. У пунктах 11 і 14 зазначено, що зміст договору та статей 1046-1052 ЦК України сторонам нотаріусом роз`яснено.
За статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) роз`яснила, що презумпція правомірності правочину означає обов`язковість урахування правових наслідків такого правочину доти, доки вона не спростована у встановленому законом порядку.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, тому системно оцінюючи позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні вимоги ОСОБА_2 , суд виходить із того, що предметом зустрічного позову є саме визнання договору позики неукладеним. Водночас матеріали справи підтверджують існування письмового договору позики від 26 жовтня 2023 року, підписаного обома сторонами, посвідченого нотаріусом і зареєстрованого в реєстрі за № 7046. ОСОБА_2 не заперечує факту свого підпису під цим договором та факту нотаріального посвідчення правочину.
У цій справі ОСОБА_2 не заявив вимог про визнання договору недійсним, не навів обставин нікчемності правочину та не надав доказів, які б спростовували презумпцію його правомірності.
Суд розмежовує правові категорії неукладеного договору, недійсного правочину та удаваного правочину. Неукладеність договору пов`язується з відсутністю погодження сторонами істотних умов або з відсутністю юридичного факту, необхідного для укладення реального договору. Недійсність правочину передбачає вчинення правочину з порушенням вимог закону. Удаваний правочин за статтею 235 ЦК України, навпаки, передбачає вчинення сторонами певного правочину для приховання іншого правочину.
Тому посилання ОСОБА_2 на те, що договір позики нібито прикривав домовленості щодо купівлі-продажу частки нежитлового приміщення, за своєю правовою природою не доводить неукладеність договору позики.
Крім того, така аргументація є внутрішньо суперечливою: позивач за зустрічним позовом одночасно стверджує, що договір позики є неукладеним, і водночас посилається на його удаваність. Однак удаваність може стосуватися лише вчиненого правочину, тоді як неукладений договір не створює правочину, який міг би прикривати інший. За таких обставин заявлений зустрічний позов не може бути задоволений у спосіб, обраний ОСОБА_2 ..
Відповідно до статті 1046 ЦК України договір позики є реальним і вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (Постанова Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 667/933/14-ц (провадження № 61-472св18)).
Отже, розписка не є єдиним можливим доказом укладення договору та передання коштів. У цій справі таким іншим документом є нотаріально посвідчений договір позики, у якому прямо зазначено, що ОСОБА_1 до укладення договору передав ОСОБА_2 1 400 000,00 грн., а ОСОБА_2 ці кошти прийняв і зобов`язався повернути їх за погодженим сторонами графіком. Текст договору не містить застережень про майбутню передачу коштів або про те, що факт передачі має підтверджуватися додатковою розпискою чи банківським документом.
Правова позиція про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику, є сталою у практиці Верховного Суду України та Верховного Суду.
Зокрема, у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.
Суд також враховує висновок Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 06 квітня 2026 року у справі № 368/1257/21 (провадження № 61-16707сво24), згідно з яким заперечення позичальника про те, що грошові кошти насправді не були ним одержані від позикодавця, має бути обґрунтованим запереченням, а тягар доведення цієї обставини покладається саме на позичальника. Заперечення - це своєрідна субправомочність особи, яка бере участь у відповідному правовідношенні, заявити про те, що така особа з певної причини не є зобов`язана перед суб`єктом вимоги. Щонайменше можна вести мову про кілька видів заперечення: заперечення ipso iure та ексцепцію. Заперечення ipso iure стосується необґрунтованості вимоги іншої особи (наприклад, заперечення про нікчемність правочину) і таке заперечення може застосуватися навіть без посилання сторони. Ексцепція ж стосується обґрунтованої вимоги іншої особи (зокрема, заперечення про позовну давність). У такому разі потрібна заява особи, щоб застосувати ексцепцію.
Отже, простого заперечення факту отримання коштів недостатньо.
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 не надав належних, допустимих і достатніх доказів того, що грошові кошти у сумі 1 400 000,00 грн. за договором позики йому не передавались. Не подано доказів підроблення підпису, оскарження чи визнання незаконною нотаріальної дії, звернення до правоохоронних органів із заявою про підроблення або шахрайство у зв`язку з підписанням договору, доказів помилки, обману, насильства або іншого дефекту волі при укладенні правочину. Самі лише пояснення про попередні орендні чи майнові відносини сторін не спростовують прямого змісту нотаріально посвідченого договору позики.
Окреме значення має подальша поведінка ОСОБА_2 після укладення договору. Він здійснив платежі на користь ОСОБА_1 у розмірах, які відповідають саме графіку повернення позики: 175 200,00 грн. за перші три періоди та 6 000,00 грн. у лютому 2024 року. Така поведінка підтверджує існування боргового зобов`язання за договором позики та є несумісною з позицією про те, що договір не був укладений і кошти за ним не передавалися.
Суд відхиляє посилання ОСОБА_2 на відсутність окремої розписки або банківського документа як на підставу для визнання договору неукладеним. Сторони є фізичними особами, договір передбачав повернення коштів готівкою у місті Суми, а чинне цивільне законодавство не встановлює імперативної вимоги про обов`язкове складання окремої розписки додатково до нотаріально посвідченого договору позики, у якому вже зафіксовано факт передачі та прийняття коштів.
Таким чином, доводи ОСОБА_2 є недоведеними за фактичними обставинами, суперечать змісту підписаного ним нотаріально посвідченого договору та не відповідають заявленому способу захисту. Підстав для визнання договору позики грошових коштів від 26.10.2023 неукладеним суд не встановив.
Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
За статтями 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом.
Частина перша статті 1049 ЦК України зобов`язує позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором.
За частиною першою статті 1050 ЦК України у разі несвоєчасного повернення суми позики позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. За частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов`язок повернути позику частинами, у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.
З наданого позивачем розрахунку вбачається, що із загальної суми позики 1 400 000,00 грн. відповідач повернув 181 200,00 грн., у зв`язку з чим залишок основного боргу становить 1 218 800,00 грн.. Відповідач ОСОБА_2 доказів повернення іншої частини позики або неправильності зазначеного розрахунку суду не надав.
Позивачем ОСОБА_1 також заявлено до стягнення інфляційні втрати за простроченими частинами платежів за період з 21 лютого 2024 року до 21 лютого 2025 року у сумі 49 712,08 грн. та три проценти річних у сумі 11 046,21 грн.. Розрахунок здійснено окремо за кожною простроченою частиною платежу, із урахуванням дат виникнення прострочення, індексів інфляції та кількості днів прострочення за вказаний в первісному позові період. Суд перевірив цей розрахунок у межах заявлених вимог і підстав для його зменшення не встановив.
За статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З огляду на істотне та тривале порушення відповідачем графіку повернення позики, припинення виконання зобов`язання, неодноразове залишення вимог позивача без виконання та позбавлення позивача того, на що він розраховував при укладенні договору, суд вважає обґрунтованою також вимогу про розірвання договору позики відповідно до статті 651 ЦК України.
Інші доводи сторін не спростовують наведених висновків суду та не впливають на вирішення спору по суті, оскільки судове рішення має містити належні й достатні мотиви щодо істотних питань справи.
За таких обставин первісний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним слід відмовити.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки первісний позов задоволено, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання первісного позову, у сумі 12 795,58 грн. та судовий збір за заяву про забезпечення позову у сумі 605,60 грн., а разом 13401,18 грн.. Судові витрати, понесені ОСОБА_2 за зустрічним позовом, залишаються за ним.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 8, 41, 55 Конституції України, статтями 11, 15, 16, 204, 525, 526, 530, 610, 612, 625, 629, 651, 1046-1052 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10-12, 76-81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -
вирішив:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики, стягнення грошових коштів - задовольнити.
Розірвати договір позики грошових коштів, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 26 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нагорною Наталією Василівною та зареєстрований у реєстрі за № 7046.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) заборгованість за договором позики з яких: 1218 800 грн. 00 коп. – це основний борг; 49712 грн. 08 коп. - інфляційні втрати за період з 21 лютого 2024 року по 21 лютого 2025 року; 11046 грн. 21 коп. - три проценти річних за період з 21 лютого 2024 року по 21 лютого 2025 року, а всього - 1279558 (один мільйон двісті сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят вісім) грн. 29 коп.,
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) в рахунок відшкодування судового збору - 13401 (тринадцять тисяч чотириста одна) грн. 18 коп..
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики грошових коштів від 26 жовтня 2023 року неукладеним – відмовити за необгрунтованістю.
Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст судового рішення виготовлено 21 липня 2026 року.

СУДДЯ А.Я. КЛИМЕНКО