ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2026 року м.Дніпро Справа № 904/7503/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді  Чус О.В. (доповідач),
судді Висоцький А.М., Левшина Г.В.
секретар судового засідання Солодова І.М.
За участю (найменування сторін та інших осіб, що беруть участь у справі):
Представник позивача: КІЩАК АННА АНДРІЇВНА (поза межами суду, з використанням власних технічних засобів) - адвокат, ордер
Представник відповідача: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольська-СТК" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2026 (повне рішення складено 19.06.2026, суддя Татарчук В.О.) у справі № 904/7503/25
За позовом Приватного підприємства "Експромт" (Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг) 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольська-СТК" (Дніпропетровська обл., Нікопольський р-н, м. Нікополь)
про стягнення заборгованості
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2025 Приватне підприємство "Експромт" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольська-СТК" про стягнення заборгованості в загальному розмірі 1562561,68грн, з якої: 1453000,00грн основного боргу, 39566,16грн трьох відсотків річних, 69995,52грн інфляційних втрат. Судові витрати по сплаті судового збору просить покласти на відповідача.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про надання послуг №07/24В від 16.09.2024 в частині своєчасної та повної оплати за виконані роботи.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2026, позовні вимоги Приватного підприємства "Експромт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольська-СТК" про стягнення заборгованості в загальному розмірі 1562561,68грн, з якої: 1453000,00грн основного боргу, 39566,16грн трьох відсотків річних, 69995,52грн інфляційних втрат – задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольська-СТК" (53200, Дніпропетровська обл., Нікопольський р-н, м. Нікополь, вул. Соборна, буд. 2; ідентифікаційний код 34610536) на користь Приватного підприємство "Експромт" (50102, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Гірників, буд 48, кв. 14; ідентифікаційний код 31542474) 1453000,00грн - основного боргу, 39566,16грн - трьох відсотків річних, 69995,52грн - інфляційних втрат, 23438,43грн - витрат по сплаті судового збору та 10000,00грн - витрат на професійну правничу допомогу.
Не погодившись з рішенням суду, через систему «Електронний суд», представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольська-СТК", звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить: 
скасувати рішення суду від 09.06.2026; ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі; 
призначити у справі № 904/7503/25 судову почеркознавчу та технічну експертизу документів, на вирішення якої поставити такі питання: 
Чи виконані підписи від імені директора ТОВ «Нікопольська-СТК» у графах «Замовник»/«Від Замовника» актів надання послуг № 264 від 23.12.2024, № 11, № 12, № 13, № 14, № 15, № 16 від 13.01.2025, № 136, № 137, № 138, № 139 від 04.03.2025 власноручно зазначеною у цих графах особою чи іншою особою? 
Чи виконані підписи від імені директора ТОВ «Нікопольська-СТК» на зазначених актах за допомогою факсимільного кліше або іншого технічного засобу відтворення (копіювання) підпису? 
Чи нанесені відтиски печатки ТОВ «Нікопольська-СТК» на зазначених актах однією печаткою чи різними кліше, та чи відповідають вони печатці ТОВ «Нікопольська-СТК»? 
Проведення експертизи доручити Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз (49000, м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна, буд. 17, оф. 801).
Апеляційна скарга мотивована наступним.
16.09.2024 між ТОВ «Будівельна компанія «Олександрівка-Буд» (Замовник) та ТОВ «Технобуд-Сервіс» (Виконавець) укладено договір про надання послуг № 07/24В, предметом якого є виконання робіт з бетонної підготовки під час будівництва бомбосховища для школи в с. Мала Олександрівка.
Позивач стверджував, що виконав роботи на загальну суму 2 214 000,00 грн, посилаючись на одинадцять актів надання послуг. З урахуванням часткової оплати (761 000,00 грн) він просив стягнути 1 453 000,00 грн основного боргу, а також три проценти річних (39 566,16 грн) та інфляційні втрати (69 995,52 грн) на підставі статті 625 ЦК України.
Скаржник (Відповідач) із самого початку заперечував факт підписання спірних актів, наявність у нього їх примірників, а також сам факт надання послуг. Новий директор Боренко Алла Станіславівна, призначена 07.10.2025, не отримала від попереднього керівництва жодних первинних документів щодо спірних робіт.
Під час судового розгляду виявилося, що копії актів, подані позивачем, не містили підпису з боку Відповідача та печатки, тоді як згодом надані «оригінали» вже мали ці реквізити, причому підписи на всіх документах були ідентичними, що свідчить про можливе використання факсиміле за відсутності письмової згоди сторін. Відповідач подав клопотання про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи, однак ухвалою від 27.04.2026 суд першої інстанції відмовив у його задоволенні, а оскаржуваним рішенням позов задовольнив повністю.
Суд першої інстанції відмовив у проведенні почеркознавчої та технічної експертизи документів, хоча для встановлення справжності підписів і відтисків печатки необхідні спеціальні знання (статті 98, 99 ГПК України). Без такого дослідження неможливо перевірити достовірність ключових доказів - спірних актів, які покладені в основу рішення. Суд спочатку відмовив у перевірці доказів, а потім визнав їх належними, що суперечить статтям 86, 78 ГПК України та практиці Верховного Суду (постанови від 21.06.2023 у справі № 567/874/22, від 10.05.2023 у справі № 567/1437/19, від 27.09.2023 у справі № 567/1042/22).
Скаржник наполягає, що підписи на актах ідентичні та не мають варіативності, властивої власноручному підпису, що вказує на факсимільне відтворення. Відсутня письмова згода сторін на використання факсиміле, як того вимагає частина третя статті 207 ЦК України. Розбіжності між копіями актів (без підпису та печатки) і «оригіналами» (з підписом і печаткою) свідчать про можливе створення доказів під час судового процесу. Суд не надав оцінки цим суперечностям, порушивши статтю 236 ГПК України та стандарти ЄСПЛ (справи «Проніна проти України», «Серявін та інші проти України»).
Крім спірних актів, позивач не надав жодних документів на підтвердження виконання робіт (журнали робіт, акти прихованих робіт, сертифікати якості матеріалів, докази використання техніки чи персоналу тощо). Відповідно до практики Верховного Суду (постанова від 04.09.2023 у справі № 910/5352/21, від 18.08.2021 у справі № 910/18384/20, від 25.05.2021 у справі № 906/764/20, від 03.12.2019 у справі № 909/574/18), у разі заперечення замовника факт виконання робіт має доводитися не лише актами, а й іншими доказами. Суд невірно розподілив тягар доказування, фактично вимагаючи від відповідача спростовувати обставини, які мав довести позивач, що порушує статті 13, 74 ГПК України.
Також скаржник наголошує, що суд надав вирішального значення податковим накладним та реєстрації відповідачем «компенсуючої» податкової накладної за пунктом 198.5 статті 198 ПК України. Проте податковий облік є похідним від первинних документів і не може підміняти їх (стаття 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», постанови Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 04.07.2024 у справі № 910/9627/23). Компенсуюча накладна була подана новим керівництвом після виявлення відсутності первинних документів, щоб усунути податковий кредит, а не визнати борг. Суд витлумачив цю дію як визнання факту отримання робіт, що суперечить її дійсному змісту.
Висновки суду щодо печатки ґрунтуються на практиці, яка стосується випадків, коли справжність печатки не оспорювалася. У цій справі відповідач оспорює саме справжність відтисків, проте суд відмовив у їх перевірці. Розбіжність між копіями (без печатки) та «оригіналами» (з печаткою) свідчить про те, що печатку могло бути нанесено вже після подання позову. Суд не дослідив цієї обставини.
У позовній заяві позивач зазначив лише часткову оплату (400 000,00 грн), приховавши інший платіж (361 000,00 грн). Перелік актів містить дефекти (повторення акта № 138, відсутність актів № 14 та № 139, арифметична невідповідність). Акт звірки є одностороннім, претензія не була отримана відповідачем. Суд не врахував ці обставини при оцінці вірогідності доказів (стаття 79 ГПК України).
На думку скаржника, оскільки факт виникнення грошового зобов`язання не доведено, вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, а також судових витрат задоволенню не підлягають.
Скаржник повторно заявляє клопотання про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи документів, поставивши на вирішення наступні питання: Чи виконано підпис від імені директора ТОВ «Будівельна компанія «Олександрівка-Буд» на кожному зі спірних актів власноручно або із використанням факсимільного кліше чи іншого технічного засобу? Якщо підпис виконано не власноручно, чи наявні ознаки факсимільного відтворення? Чи нанесено відтиски печатки ТОВ «Будівельна компанія «Олександрівка-Буд» на спірних актах однією печаткою, чи різними кліше? Чи відповідають відтиски печатки на актах зразкам печатки Відповідача, наявним у матеріалах справи?
Оплату витрат на проведення експертизи Скаржник гарантує.
Згідно до протоколу автоматизованогорозподілу судової справи між суддями від 06.07.2026 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Висоцький А.М., Андрейчук Л.В.
Ухвалою суду від 07.07.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольська-СТК" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2026 у справі № 904/7503/25 - залишено без руху. Рекомендовано скаржнику усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду належні докази сплати судового збору, на належні реквізити - надавши строк 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків. Роз`яснено скаржнику, що в разі невиконання зазначеної ухвали суду в строк, визначений п.2 її резолютивної частини, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.
09.07.2026 від скаржника до ЦАГС надійшла заява про усунення недоліків, якою долучено до матеріалів апеляційної скарги докази сплати судового збору у розмірі 28 126,12 грн, відповідно до платіжної інструкції від 09.07.2026.
Ухвалою суду від 13.07.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольська-СТК" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2026 у справі № 904/7503/25. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 09.09.2026 о 11 год. 00 хв.
23.07.2026 від позивача до ЦАГС надійшов відзив; Позивач заперечує проти апеляційної скарги в повному обсязі, вважає рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2026 у справі № 904/7503/25 законним і обґрунтованим, а доводи скаржника – безпідставними. На переконання Позивача, суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, надав належну правову оцінку доказам та правильно застосував норми матеріального і процесуального права.
Посилання скаржника на те, що попередній директор не передав новому керівництву первинні документи, не є поважною причиною для невиконання зобов`язань за договором. Відповідач як юридична особа несе відповідальність за організацію власного документообігу та не може перекладати ризики внутрішніх недоліків на контрагента.
Твердження скаржника про те, що копії актів не містили підписів і печатки, є неправдивими. Надані до суду першої інстанції відскановані копії актів мали всі необхідні реквізити, а оригінали були досліджені судом без зауважень. Підписи директора Відповідача на актах повністю збігаються з підписами в Додатковій угоді № 1 та Додатковій угоді № 2, які Відповідач не оспорював. Отже, доводи про істотну відмінність підписів не відповідають дійсності.
Відповідач здійснював оплати за актами № 264 від 23.12.2024 (361 000,00 грн) та № 11 від 13.01.2025 (250 000,00 грн), що підтверджується платіжними інструкціями. Крім того, акт № 14 від 13.01.2025 було оплачено повністю (150 000,00 грн). Усі ці акти підписані таким самим способом, як і інші, тому активні дії Відповідача з оплати свідчать про визнання ним факту надання послуг за спірними актами.
Скаржник фактично стверджує про використання факсиміле, але сам же підписав акти та додаткові угоди в ідентичний спосіб. Така суперечлива поведінка (venire contra factum proprium) свідчить про недобросовісність та спробу ухилитися від оплати, що суперечить статті 3 ЦК України та практиці Верховного Суду.
Відповідач не надав доказів втрати, викрадення чи іншого вибуття печатки з його володіння, не звертався до правоохоронних органів. Відповідно до сталої практики Верховного Суду (постанови у справах № 910/6216/17, № 915/878/16, № 909/1073/17, № 927/833/18, № 910/19702/17) відтиск печатки на документі є належним підтвердженням участі особи в господарській операції. Таким чином, посилання скаржника на необхідність технічної експертизи печатки є необґрунтованим.
Призначення експертизи відповідно до статті 99 ГПК України є правом, а не обов`язком суду, і вирішується в кожному випадку з урахуванням достатності доказів. Оскільки Відповідач своїми діями (підписання, оплата, податковий облік) фактично визнав надання послуг, а докази у справі є достатніми, суд правомірно відмовив у проведенні експертизи.
Справи, на які посилається скаржник (№ 567/874/22, № 567/1437/22, № 567/1042/22), стосувалися визнання недійсними договорів оренди та прав на земельні ділянки, тобто мають інший предмет спору. Висновки Верховного Суду в цих справах не є релевантними для даного випадку, де йдеться про господарські відносини з надання послуг та їх оплату.
Позивач зареєстрував податкові накладні на загальну суму 2 214 000,00 грн, які відповідають спірним актам. Відповідач включив суми ПДВ до податкового кредиту, а 10.04.2026 зареєстрував компенсуючу податкову накладну за пунктом 198.5 статті 198 ПК України. Ця дія є підтвердженням того, що роботи (послуги) були фактично отримані, але використані не в господарській діяльності, що не спростовує реальності операцій, а лише впливає на податкові зобов`язання.
Акти направлялися Відповідачу через Нову пошту та електронною поштою, підписані поверталися. Претензія від 24.11.2025 та акт звірки були надіслані на юридичну адресу Відповідача, проте повернуті за закінченням строку зберігання, що свідчить про ухилення від отримання кореспонденції.
Відповідно до статті 79 ГПК України суд оцінює докази за стандартом більшої вірогідності. У сукупності з оплатами, податковим обліком, наявністю печатки та підписів, актами та іншими документами вірогідність факту надання послуг є значно вищою, ніж протилежні твердження скаржника.
Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКОПОЛЬСЬКА-СТК»; залишити рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2026 у справі №904/7503/25 без змін.
07.09.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКОПОЛЬСЬКА-СТК»/скаржника до ЦАГС надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, через зайнятість повноваженого представника, адвоката Авраменко А.В., в інших судових засіданнях у справах: № 182/5367/26, № 182/2871/26, № 182/1079/25.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2026 (у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Андрейчука Л.В.) у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Висоцький А.М., Левшина Г.В.
Розглянувши клопотання відповідача/скаржника про відкладення розгляду справи колегія суддів зазначає наступне.
Із поданого клопотання вбачається, що скаржник був поінформований про дату, час і місце судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник належно повідомлені про засідання, справа розглядається за їх відсутності у випадку: 1) неявки без поважних причин або без повідомлення про причини; 2) повторної неявки незалежно від причин.
Суд наголошує, що відкладення розгляду є правом суду і застосовується лише тоді, коли вирішення спору в поточному засіданні є неможливим, а не лише через відсутність представників сторін (ст. 202 ГПК України). Такий підхід відображено й у постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 922/1200/18 та від 04.06.2020 у справі № 914/6968/16.
Крім того, згідно з ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних з вчиненням або невчиненням процесуальних дій.
З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення та вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні.
У судовому засіданні 09.09.2026 проголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини постанови) по справі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла до наступних висновків.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи. 
16.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нікопольська-СТК" (далі – замовник, відповідач) та Приватним підприємством "Експромт" (далі – виконавець, позивач) укладено договір про надання послуг №07/24В (далі – договір). (а.с. 06-07 т 1)
Згідно з пунктом 1.1 договору у порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець зобов`язується надати замовнику послуги з будівництва бомбосховища (бетонна підготовка).
Облік надання послуг здійснюється і фіксується уповноваженими представниками сторін, зазначеними у додатку 1 до цього договору (пункт 1.3 договору).
Пунктом 3.1 договору передбачено, що розрахунок розміру оплати проводиться виходячи з умов кожного додатка до цього договору.
Приписами пункту 3.3 договору встановлено, що оплата здійснюється кожні 15 календарних днів відносно виконаних об`ємів робіт згідно додатку 1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною.
Згідно з пунктом 3.4 договору оплата здійснюється на протязі 3 (трьох) календарних днів після отримання рахунку від виконавця.
Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2024 (пункт 4.1 договору).
Сторони підписали Додаток №1 (одиничні розцінки) до договору, в якому узгодили кількість, ціну, строки виконання робіт. Крім того, сторони визначили порядок оплати, а саме - оплата виконаних робіт здійснюється кожні 15 днів за фактично виконані роботи, відносно вартості даних одиничних розцінок, шляхом перерахування коштів замовником на рахунок виконавця згідно наданого рахунку протягом 5-ти робочих днів. У Додатку №2 до договору сторони погодили, що термін дії договору №07/24В від 16.09.2024 продовжено до 31.03.2025 (а.с. 8-10 том 1).
Позивач зазначає, що на виконання умов договору останній виконав роботи на загальну суму 2214000,00грн, що підтверджується актами надання послуг:
- №264 від 23.12.2024 на суму 600000,00грн;
- №11 від 13.01.2025 на суму 180000,00грн;
- №12 від 13.01.2025 на суму 90000,00грн;
- №13 від 13.01.2025 на суму 144000,00грн;
- №14 від 13.01.2025 на суму 180000,00грн;
- №15 від 13.01.2025 на суму 126000,00грн;
- №16 від 13.01.2025 на суму 54000,00грн;
- №136 від 04.03.2025 на суму 120000,00грн;
- №137 від 04.03.2025 на суму 420000,00грн;
- №138 від 04.03.2025 на суму 120000,00грн;
- №139 від 04.03.2025 на суму 180000,00грн (а.с. 11-20, 160 том 1).
Позивач виставив відповідачу рахунки на оплату (а.с. 21-30, 161 том 1).
Як зазначає позивач, відповідач за виконані роботи розрахувався частково у сумі 761000,00грн, що підтверджується інформаційними повідомленнями про зарахування коштів №106 від 04.04.2025 на суму 150000,00грн, №68 від 12.03.2025 на суму 100000,00грн та платіжними інструкціями №563 від 24.12.2024 на суму 361000,00грн, №85 від 21.03.2025 на суму 150000,00грн (а.с. 77-80 том 1), у зв`язку з чим, заборгованість останнього склала 1453000,00грн.
З метою досудового врегулювання спору, позивачем було направлено претензію від 24.11.2025 про сплату заборгованості та акт звірки взаємних розрахунків, однак, на момент звернення до суду з позовною заявою, вимоги не задоволені та заборгованість відповідачем не погашена (а.с. 53, 54 том 1).
Відповідач заперечує щодо наявної заборгованості та зазначає, що акти наданих послуг, які подані позивачем до матеріалів справи, не складалися, не погоджувалися та не підписувалися відповідачем.
Зазначене і стало причиною звернення позивача до суду.
За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення.
Суд першої інстанції задовольняючи позов, виснував наступне. 
Суд встановив, що 16.09.2024 між сторонами укладено договір про надання послуг № 07/24В, який є оплатним і обов`язковим для виконання (статті 526, 629 ЦК України). Відповідач (Замовник) зобов`язався прийняти та оплатити виконані роботи (статті 837, 854, 875 ЦК України).
Позивач надав акти надання послуг, які містять підписи сторін та відтиски печатки Відповідача. Суд визнав їх належними доказами, оскільки вони відповідають вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Відсутність доказів втрати чи викрадення печатки Відповідача свідчить про те, що відтиски на актах проставлено законно (постанови Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 910/6216/17, від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17).
Відповідач здійснив часткові оплати (загалом 761 000,00 грн) за актами № 264 та № 11, що підтверджує визнання ним факту надання послуг за спірними документами.
Позивач зареєстрував податкові накладні на суму 2 214 000,00 грн, які відповідають спірним актам. Відповідач включив суми ПДВ до податкового кредиту, а 10.04.2026 зареєстрував компенсуючу податкову накладну за пунктом 198.5 статті 198 ПК України. Суд розцінив це як підтвердження факту отримання робіт (послуг) та подальшого їх використання поза межами господарської діяльності.
Суд керувався статтею 99 ГПК України, зазначивши, що призначення експертизи є правом, а не обов`язком. Оскільки наявні докази (акти з підписами та печаткою, часткові оплати, податковий облік) є достатніми, а Відповідач не довів необхідності спеціальних знань, клопотання про експертизу відхилено.
Суд дійшов висновку, що докази Позивача є більш вірогідними, ніж твердження Відповідача, оскільки останній не надав належних спростувань (не довів підробки документів, втрати печатки або відсутності робіт).
Оскільки основний борг підтверджено, суд задовольнив похідні вимоги за статтею 625 ЦК України (39 566,16 грн – 3% річних, 69 995,52 грн – інфляційні втрати), перевіривши розрахунки Позивача.
Колегія суддів погоджується з даним висновком з огляду на наступне.
Предмет позову у справі № 904/7503/25 становлять матеріально-правові вимоги Приватного підприємства «Експромт» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікопольська-СТК» про стягнення грошових коштів за договором про надання послуг № 07/24В від 16.09.2024, а саме: основна заборгованість - 1 453 000,00 грн (неоплачена вартість виконаних робіт за одинадцятьма актами надання послуг); три проценти річних - 39 566,16 грн (нараховані за період з 31.12.2024 по 03.04.2025 на підставі статті 625 Цивільного кодексу України); інфляційні втрати - 69 995,52 грн (за період з січня 2025 року по листопад 2025 року на підставі статті 625 Цивільного кодексу України).
За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 Цивільного кодексу України).
Частиною першою статті 837 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Згідно з частиною першою статті 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.
Відповідно до частини першої статті 875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.
Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта (частина друга статті 875 Цивільного кодексу України).
Приписами частини четвертої статті 879 Цивільного кодексу України визначено, що оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об`єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.
Зі змістом частини першої статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Відповідно до положень частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно з частиною першою статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 Цивільного кодексу України).
Як встановлено матеріалами справи, 16.09.2024 між Приватним підприємством «Експромт» (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нікопольська-СТК» (Замовник) укладено договір про надання послуг № 07/24В, за умовами якого Виконавець зобов`язався виконати роботи з бетонної підготовки під час будівництва бомбосховища, а Замовник – прийняти та оплатити їх.
На виконання умов договору останній виконав роботи на загальну суму 2214000,00грн, що підтверджується актами надання послуг:
- №264 від 23.12.2024 на суму 600000,00грн;
- №11 від 13.01.2025 на суму 180000,00грн;
- №12 від 13.01.2025 на суму 90000,00грн;
- №13 від 13.01.2025 на суму 144000,00грн;
- №14 від 13.01.2025 на суму 180000,00грн;
- №15 від 13.01.2025 на суму 126000,00грн;
- №16 від 13.01.2025 на суму 54000,00грн;
- №136 від 04.03.2025 на суму 120000,00грн;
- №137 від 04.03.2025 на суму 420000,00грн;
- №138 від 04.03.2025 на суму 120000,00грн;
- №139 від 04.03.2025 на суму 180000,00грн (а.с. 11-20, 160 том 1).
Відповідач за виконані роботи розрахувався частково у сумі 761000,00грн, що підтверджується інформаційними повідомленнями про зарахування коштів №106 від 04.04.2025 на суму 150000,00грн, №68 від 12.03.2025 на суму 100000,00грн та платіжними інструкціями №563 від 24.12.2024 на суму 361000,00грн, №85 від 21.03.2025 на суму 150000,00грн (а.с. 77-80 том 1).
Доказів своєчасної оплати заявленої позивачем до стягнення заборгованості у сумі 1453000,00грн відповідачем згідно з положеннями статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України - не надано.
Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 1453000,00грн є обґрунтованою.
Позивач просить стягнути з відповідача три відсотки річних у сумі 39566,16грн за загальний період з 31.12.2024 по 03.04.2025 та інфляційні втрати у сумі 69995,52грн за загальний період з січня 2025 року по листопад 2025 року, які розраховані на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством.
Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів констатує, що оскільки наявність основного боргу підтверджена, вимоги про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є законними та обґрунтованими.
Судом перевірено наданий Позивачем розрахунок заборгованості та встановлено його правильність. Відповідачем контррозрахунку заявлених до стягнення сум не надано.
Таким чином, законними та обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення з Відповідача заборгованості в загальному розмірі 1 562 561,68 грн, з яких: 1 453 000,00 грн - основний борг, 39 566,16 грн - три відсотки річних, 69 995,52 грн - інфляційні втрати.
У контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Щодо належності та достовірності актів надання послуг:
Відповідач стверджує, що акти підписані з використанням факсиміле за відсутності письмової згоди сторін, а також що копії актів не містили підписів та печатки, на відміну від наданих згодом «оригіналів». Проте судова колегія критично оцінює ці доводи з огляду на таке.
Досліджуючи, зокрема Акти надання послуг, які долучені до матеріалів справи та їх оригінали, суд першої інстанції не встановив ніяких розбіжностей.
Підписи директора Відповідача/Погана Станіслава Васильовича на актах є ідентичними підписам, що містяться в Додатковій угоді № 1 та Додатковій угоді № 2 до договору, які Відповідач не заперечує, не оспорює. 
За актом № 14 від 13.01.2025 відповідачем здійснено повну оплату. Часткові оплати за актами № 264 від 23.12.2024 та № 11 від 13.01.2025 також були здійснені відповідачем без будь-яких зауважень чи заперечень, що свідчить про визнання ним як факту надання відповідних послуг, так і способу оформлення та підписання зазначених документів. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що підписання зазначених актів у відповідний спосіб було здійснено саме з боку відповідача (скаржника), який, здійснив їх часткову або повну оплату без зауважень. Така поведінка відповідача свідчить про його прийняття як результату наданих послуг, так і відповідного способу оформлення та підписання актів.
Отже, акти є належними первинними документами, які підтверджують виконання робіт, і в силу статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є підставою для виникнення обов`язку з оплати.
Щодо недоведення факту реального надання послуг: 
Скаржник зазначає, що позивач не надав інших доказів виконання робіт, окрім актів. Однак колегія суддів враховує, що акти надання послуг є первинними документами, які фіксують обсяг і вартість виконаних робіт. Крім того, Позивачем подано докази придбання матеріалів, розрахункові відомості щодо оплати праці працівників, а також податкові накладні, зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних. Відповідач, у свою чергу, не надав доказів на спростування реальності виконання робіт, а лише заперечував факт їх надання. (а.с. 31-52; 168-197) 
Відповідно до практики Верховного Суду (постанови у справах № 910/5352/21, № 910/18384/20, № 906/764/20, № 909/574/18), у разі заперечення замовника факту виконання робіт суд оцінює всі докази в сукупності. У цій справі сукупність актів, часткових оплат та податкового обліку дає підстави для висновку про реальність господарських операцій. Отже, Позивач довів свої вимоги, а Відповідач не спростував їх належними доказами.
Щодо оцінки даних податкового обліку: 
Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що Позивач зареєстрував податкові накладні на суму 2 214 000,00 грн, а Відповідач включив відповідні суми ПДВ до податкового кредиту. Реєстрація Відповідачем 10.04.2026 податкової накладної за пунктом 198.5 статті 198 Податкового кодексу України (у зв`язку з використанням товарів/послуг не в господарській діяльності) свідчить про те, що роботи були фактично отримані, а компенсуючі податкові зобов`язання нараховані саме через подальше невиробниче використання, а не через відсутність операцій. (а.с. 31-52 т 1)
Наведені обставин свідчать про те, що ТОВ "Нікопольська-СТК" у податковій звітності підтвердило факт отримання від Приватного підприємства "Експромпт" відповідних робіт (послуг), сформувало за ними податковий кредит, а в подальшому здійснило нарахування компенсуючих податкових зобов`язань у зв`язку з використанням таких робіт (послуг) поза межами господарської діяльності. 
Як зазначено в постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15 та від 04.07.2024 у справі № 910/9627/23, податковий облік оцінюється в сукупності з первинними документами, але не є самостійною підставою для встановлення факту господарської операції. 
Оцінивши фактичні обставини справи в їх сукупності та взаємозв`язку, господарський суд правомірно врахував податкові дані як додатковий доказ, який у сукупності з актами наданих послуг та здійсненими відповідачем оплатами підтверджує відповідні обставини справи. Використання зазначених податкових даних як додаткового доказу в сукупності з іншими доказами є допустимим та відповідає принципу оцінки доказів у їх сукупності.
Щодо печатки: 
Відповідно до Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5 печатки і штампи посадовим особам видають під підпис в означеному журналі. Печатки зберігаються у шафах (сейфах), що надійно замикаються і опечатуються.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду про те, що наявність відтиску печатки Відповідача на актах у поєднанні з відсутністю доказів її втрати або викрадення (доказів про те, що відповідач звертався до правоохоронних органів матеріали справи не містять) свідчить про те, що документи підписані уповноваженою особою. Застосована судом практика Верховного Суду (постанови у справах № 910/6216/17, № 915/878/16, № 909/1073/17, № 927/833/18, № 910/19702/17) є релевантною, оскільки Відповідач оспорював не повноваження особи, а справжність відтисків, проте не підтвердив свої заперечення доказами. За таких обставин суд правомірно визнав печатку належним підтвердженням волевиявлення Відповідача.
Щодо клопотання скаржника про призначення у справі № 904/7503/25 судової почеркознавчої та технічної експертизи документі та оскарження ухвали суду від 27.04.2026 про відмову у призначенні судової експертизи, суд зазначає таке.
Як вбачається з матеріалів справи, 18.03.2026 від представника відповідача до ГСД надійшло, зокрема, клопотання про призначення судової експертизи. Відповідно до змісту наведеного клопотання відповідач просить призначити у справі судову почеркознавчу та технічну експертизу документів.
В обґрунтування клопотання про призначення експертизи відповідач посилається на те, що в додатках до позовної заяви міститься акти наданих послуг на яких, на його думку, справжність підпису має істотне значення для вирішення спору по суті. Відповідач стверджує, що підписи від імені директора відповідача Погана Сергія Олександровича, які містяться в зазначених актах, істотно відрізняються від підпису цієї особи, що міститься у договорі. Також зазначає, що підписи на всіх актах наданих послуг виконані ідентично один одному, без будь-яких індивідуальних відмінностей, що характерні для власноручного підпису. Зазначені обставини дають підстави вважати, що підписи на актах могли бути виконані за допомогою факсимільного відтворення підпису. У зв`язку з чим, на думку відповідача, акти наданих послуг вважаються не погодженими між позивачем і відповідачем.
Відповідно до ст. 99 ГПК України Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку у разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи (постанови Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 902/834/20, від 13.08.2021 у справі № 917/1196/19, від 30.09.2021 у справі № 927/110/18). Призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому питання щодо призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи. Аналогічний висновок наведений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 927/685/20.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для призначення судової експертизи.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи містять достатній обсяг належних, допустимих та достовірних доказів (акти надання послуг, які підписані та скріплені печаткою Відповідача, докази часткової оплати, дані податкового обліку, які підтверджують реальність господарських операцій), які у своїй сукупності дають можливість встановити фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, без призначення судової експертизи. Відповідач, заперечуючи справжність підписів, не довів належними засобами, що печатка вибула з його володіння або що підписи виконано іншою особою. За таких умов проведення експертизи не є обов`язковим, а висновки суду ґрунтуються на оцінці наявних доказів у їх сукупності, що відповідає статтям 86, 79 ГПК України.
При цьому колегія суддів враховує, що призначення експертизи за наведених обставин не є необхідним для встановлення обставин справи та призвело б до невиправданого затягування розгляду спору, що не відповідало б завданню господарського судочинства, визначеному частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України, щодо справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення господарських спорів.
Отже, з огляду на достатність наявних у матеріалах справи доказів для встановлення обставин, що мають значення для вирішення спору, колегія суддів вважає обґрунтованою відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи та не вбачає підстав для задоволення аналогічного клопотання, заявленого Відповідачем в апеляційній інстанції.
Таким чином, колегія суддів встановила, що рішення суду першої інстанції ухвалене при повному з`ясуванні обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, а їх переоцінка не дає підстав для скасування або зміни судового акта.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р.).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -, 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольська-СТК" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2026 у справі № 904/7503/25 - залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2026 у справі № 904/7503/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повна постанова підписана 15.09.2026.

Головуючий суддя О.В.Чус

Суддя А.М. Висоцький

Суддя Г.В. Левшина