Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710  	

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків 

21.07.2026 р. справа №520/10442/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом
 	ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)	
до 	Виконавчого комітету Харківської міської ради    визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії  (далі за текстом - відповідач №1, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації), Харківської міської ради (далі за текстом - відповідач №2), третя особа - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків	
про	визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 	

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 28.10.2025р. № 547 в частині відмови виключення з числа службових Квартири АДРЕСА_1 (п. 1 Додатку до рішення), згідно клопотання Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова від 25.03.2025 р. № 583/1667; 2) зобов`язання виконавчого комітету Харківської міської ради виключити з числа службових квартиру АДРЕСА_1 , згідно клопотання квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова від 25.03.2025 р. № 583/1667, для забезпечення сім`ї ОСОБА_1 постійним житлом.
Аргументуючи ці вимоги зазначив, що суб`єктом владних повноважень створюються штучні перешкоди в отриманні громадянином у власність житла як результат проходження публічної військової служби понад 20 років.
Відповідач №1 із поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що виконавчий комітет Харківської міської ради, приймаючи рішення від 28.10.2025 № 547 про відмову у виключенні квартири АДРЕСА_1 з числа службових, діяв у межах наданих повноважень та у спосіб, визначений законодавством, оскільки подане Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харкова клопотання не містило всіх документів, передбачених пунктом 7 розділу VII Інструкції № 380, зокрема затвердженого заступником Міністра оборони України Списку надання постійного житла у Збройних Силах України. Відповідач зазначає, що наявність у позивача передбачених пунктом 10 розділу VII Інструкції № 380 умов для виключення житла з числа службового сама по собі не є безумовною підставою для прийняття такого рішення, оскільки має бути дотримано встановлену процедуру погодження надання постійного житла органами Міністерства оборони України. Рішення у справі № 520/31932/24 не створює преюдиційного обов`язку для виконавчого комітету Харківської міської ради щодо виключення квартири з числа службових, оскільки ним не вирішувалися питання щодо повноважень відповідача та не досліджувалася наявність усіх документів, необхідних для прийняття відповідного рішення. Крім того, виконавчий комітет не є власником спірного житла та не може розпоряджатися державним майном без відповідного рішення уповноваженого органу Міністерства оборони України. 
Відповідач №2 був належно та завчасно сповіщений про розгляд справи, але обов`язку із подання відзиву на позов та доказів у спростування викладених у позові доводів не виконав.
Третя особа була належно та завчасно сповіщена про розгляд справи, але правом на подання письмового процесуального документа із власною правовою позицією по суті спору та доказів у спростування викладених у позові доводів не скористалась.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ; належить до громадянства України; документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 ; отримав р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_2 ; має вислугу військової служби більше 20 календарних років та статус ветерана війни - учасника бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_3 , видане 15.05.2015), перебуває на квартирному обліку в Харківському гарнізоні у загальній черзі з 02.02.2004 р. за № 919 та в першочерговій - з 03.11.2015 р. за № 298; на підставі ордера на жиле приміщення № 099975 від 10.10.2016 р., виданого на виконання рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 05.10.2016 р., вселився разом із сім`єю з 4 осіб до службової квартири АДРЕСА_1 (двокімнатна, житловою площею 45,0 кв.м) (далі за текстом - Квартира), за якою зареєстрував місце проживання з 31.10.2016 р.
Дані обставини встановлені рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.12.2024р. у справі №520/31932/24, а отже відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України не підлягають додатковому доказуванню.
Згідно з витягом з протоколу № 5 засідання житлової комісії Військового інституту танкових військ НТУ «ХПІ» від 15.09.2021 р. вирішено забезпечити майора ОСОБА_1 , зі складом сім`ї 5 осіб (він - 1979 р.н., дружина - 1978 р.н., донька - 2006 р.н., син - 2015 р.н., син - 2018 р.н.), постійною житловою площею шляхом виключення з числа службової та зняттям з квартирного обліку Квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Наказом начальника Військового інституту танкових військ НТУ «ХПІ» від 15.09.2021 р. № 366 зазначений протокол затверджено.
На підставі викладеного позивач звернувся до Харківського квартирно-експлуатаційного управління (правонаступник - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова) із заявою про виключення вказаної житлової площі з числа службових.
За результатами розгляду цього звернення відповідач листом від 18.11.2024 р. № 583/5144 повідомив позивача, що питання забезпечення постійним житлом шляхом виключення займаного житла з числа службових, відповідно до рішення заступника Міністра оборони України від 04.11.2022 р. № 2551/з/5 та рішення Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями (протокол від 16.11.2022 р. № 142), розглядається виключно для членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти.
Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся до суду з позовом.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.12.2024р. у справі №520/31932/24, з урахуванням ухвали від 10.01.2025р. про внесення виправлень, було визнано протиправною бездіяльність Харківського квартирно-експлуатаційного управління щодо не подання клопотання до Виконавчого комітету Харківської міської ради про виключення з числа службових Харківського квартирно-експлуатаційного управління квартири за адресою: АДРЕСА_2 , для забезпечення ОСОБА_1 постійним житлом. Зобов`язано Харківське квартирно-експлуатаційне управління подати до Виконавчого комітету Харківської міської ради клопотання про виключення з числа службових Харківського квартирно-експлуатаційного управління квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2025 р. у справі №520/31932/24 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.12.2024р. залишено без змін.
На виконання зазначеного судового рішення Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова листом від 25.03.2025 р. вих. № 583/1667 звернувся до Харківського міського голови з клопотанням про виключення з числа службової Міністерства оборони України житлової площі за адресою: АДРЕСА_2 , до якого додано копію постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2025 р. у справі № 520/31932/24.
Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 28.10.2025 р. № 547 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено (п. 1 Додатку до рішення) у зв`язку з відсутністю затвердженого заступником Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) списку, необхідного відповідно до вимог пунктів 3-7 розділу VII Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 р. № 380.
Стверджуючи про невідповідність закону оскарженої відмови суб`єкта владних повноважень, заявник ініціював даний спір.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб`єктом владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Відповідно до ст.118 Житлового кодексу України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.
Згідно з ч.2 ст.2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації.
Правовідносини з приводу соціального захисту громадян під час проходження особою військової служби або унаслідок проходження особою військової служби унормовані, зокрема, приписами Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ст.12 якого передбачено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.
Отже, право військовослужбовця, показник вислуги років якого перевищує 20 років, на отримання жилого приміщення для постійного проживання прямо передбачене спеціальним законом, а практична реалізація цього права є несумісною із збереженням за наданою для постійного проживання квартирою юридичного статусу - "службове житло". 
Пунктом 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03.08.2006р.; далі за текстом - Порядок №1081) також визначено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
За змістом норм Порядку №1081 способами забезпечення житлом військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше є: 1) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби новозбудованого житла; 2) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, виключеного з числа службового; 3) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб; 4) надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
Отже, приписами Порядку №1081 прямо передбачена можливість забезпечення військовослужбовців із показником вислуги років понад 20 житлом, виключеним із числа службового.
При цьому, ані нормами Порядку №1081, ані нормами іншого акту права суб`єкту владних повноважень не надано повноважень на визначення на власний розсуд способу забезпечення військовослужбовців із показником вислуги років понад 20 житлом для постійного проживання.
Пунктом 11 Порядку №1081 указано, що виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно - експлуатаційного органу.
Приписами ст.30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 №280/97-ВР до відання виконавчих органів міських рад віднесено як власні повноваження (облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, розподіл та надання житла), так і делеговані повноваження (облік житлового фонду, видача ордерів на заселення жилої площі). Таким чином, питання виключення житла з числа службового законом покладене саме на виконавчий комітет міської ради, а відповідач лише повинен був реалізувати це повноваження за належним чином поданим клопотанням.
Таким чином, питання виключення житла з числа службового має вирішуватися Виконавчим комітетом Харківської міської ради.
Згідно з п.4 розділу І Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями (затверджена наказом Міністерства оборони України № 380 від 31.07.2018р., зареєстрована у Міністерстві юстиції України 06.09.2018р. за № 1020/32472; далі за текстом - Інструкція №380) військовослужбовцям, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, та які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються житлові приміщення для постійного проживання або за їх бажанням виплачується грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.
Житлові приміщення для постійного проживання та грошова компенсація за належне для отримання жиле приміщення надаються один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.
Відповідно до пунктів 3-7 розділу VII Інструкції № 380 для прийняття рішення про надання жилих приміщень для постійного проживання житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) протягом одного місяця з дня затвердження командиром військової частини протоколу з питань, вказаних у пункті 7 розділу ІІІ цієї Інструкції, розглядає документи облікових справ військовослужбовців.
Після розгляду документів облікової справи житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) приймає рішення про надання житлового приміщення для постійного проживання.
Затверджений у встановленому законодавством порядку протокол засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) є підставою для підготовки наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю жилого приміщення для постійного проживання, який видається протягом трьох робочих днів з дня затвердження протоколу.
Протягом трьох робочих днів з дня видання наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю жилого приміщення для постійного проживання облікова справа військовослужбовця разом з витягом із затвердженого у встановленому законодавством порядку протоколу засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) та зазначеного наказу направляються військовою частиною до КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району.
На підставі отриманих документів КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району протягом п`яти робочих днів з дня їх надходження готує список надання жилої площі для постійного проживання (додаток 23) (далі - список надання постійного житла), який затверджується командиром військової частини.
Список надання постійного житла, підписаний начальником КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, з обліковою справою військовослужбовця, витягом із наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю жилого приміщення для постійного проживання, копією протоколу засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) невідкладно в межах строку, визначеного абзацом першим цього пункту, направляються до ЦУІІЗ для узагальнення та внесення на розгляд Комісії з контролю.
Для розгляду Списку надання постійного житла Комісією з контролю на її засідання можуть запрошуватися голови житлових комісій військових частин (об`єднаних житлових комісій).
За результатами розгляду Списку надання постійного житла Комісія з контролю приймає рішення окремо щодо кожного військовослужбовця про:
погодження надання постійного житла;
відмову в погодженні надання постійного житла із зазначенням причини такої відмови.
Рішення Комісії з контролю оформлюється протоколом.
У разі прийняття Комісією з контролю рішення щодо відмови в погодженні надання постійного житла воно підлягає новому розподілу у встановленому цією Інструкцією порядку протягом одного місяця та є підставою для скасування наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання.
Рішення Комісії з контролю є обов`язковим для виконання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, ТЦК та СП та військовими частинами.
ЦУІІЗ на підставі рішення Комісії з контролю протягом п`яти робочих днів з дня проведення засідання Комісії з контролю готує список надання постійного житла у Збройних Силах України та надає його до ГУКВ.
ГУКВ протягом одного дня подає список надання постійного житла заступнику Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків), який затверджує цей список протягом десяти робочих днів з дня його надходження.
Затверджений Список надання постійного житла у Збройних Силах України є підставою для оформлення протягом десяти робочих днів КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району та подання до виконавчих органів районної, міської, районної у місті ради документів для видачі ордеру на постійну житлову площу, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.
До виконавчих органів районної, міської, районної у місті ради КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району надає облікову справу військовослужбовця разом з витягом із Списку надання постійного житла у Збройних Силах України, копію протоколу житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії), витяг із наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання.
Відповідно до п.10 розділу VII Інструкції №380 військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.
Виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.
Відтак, і ст.12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і нормами п.11 Порядку №1081, і нормами п.10 розділу VII Інструкції №380 прямо передбачено право військовослужбовця зі показником вислуги років понад 20 на забезпечення житлом для постійного проживання у спосіб надання квартири, виключеної із числа службових.
Відповідно до пункту 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 № 37 (далі по тексту - Положення № 37) жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.
Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. 
Приписами статті 30 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі по тексту - Закон № 280/97-ВР) визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: а) власні (самоврядні) повноваження: зокрема, облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності або яке отримано в оренду, користування (у тому числі комунальними підприємствами, установами, організаціями); б) делеговані повноваження: зокрема, облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням; видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій.
Конституційний Суд неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема, гарантії соціального захисту. До них, насамперед, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах СБУ, податковій, міліції, прокуратурі, тощо (рішення КСУ від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій, гарантій).
Із урахуванням вищевикладених норм, суд зазначає, що визначальними обставинами - матеріальними підставами для визнання права на виключення житла з числа службового є: перебування позивача на військовій службі, наявність календарної вислуги від 20 років, перебування на квартирному обліку та, до того ж, наявність статусу учасника бойових дій, що надає право на забезпечення постійним житлом, у тому числі і шляхом виключення квартири з числа службових.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постанові Верховного Суду від 04.03.2020 у справі №636/1514/19 та у постанові від 17.09.2024 у справі №520/14989/23.
Як встановлено судом, позивач має статус ветерана війни – учасник бойових дій, перебуває на квартирному обліку в Харківському гарнізоні в загальній черзі з 02.02.2004 р. за № 919 та в першочерговій - з 03.11.2015 р. за № 298, зареєстрований в службовій квартирі АДРЕСА_1 .
На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.12.2024р. по справі №520/31932/24, залишеного без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2025р, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Харків подав до Виконавчого комітету Харківської міської ради відповідне клопотання від 28.03.2025р. за вих. №583/1667 про виключення з числа службових квартири, яку займає позивач.
За наслідками розгляду вищевказаного клопотання, відповідачем прийнято оспорюване рішення, яким відмовлено у виключенні з числа службових вказаної квартири у зв`язку із відсутністю затвердженого заступником Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) списку (а.с. 23).
Суд зазначає, що відмова виконавчого органу місцевого самоврядування в задоволенні клопотання квартирно-експлуатаційного органу про виключення квартири (житлового приміщення) з числа службових для забезпечення ним для постійного проживання військовослужбовця та членів його сімей може відбуватися лише у визначених законодавством випадках. 
Аналізуючи наведені вище приписи Закону України № 280/97-ВР, ЖК України, Положення № 37, Інструкції № 380, суд зазначає, що останні не містять такої підстави для відмови у виключенні з числа службових квартири (житлове приміщення), як відсутність разом з поданим квартирно-експлуатаційним органом клопотанням затвердженого заступником Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) списку.
Враховуючи наведене доводи відповідача з посиланням на лист Головного управління капітальних вкладень Міністерства оборони України від 27.11.2025 №220/71/4642, в якому зазначено, що подання на затвердження заступнику Міністра оборони України списків надання житла для постійного проживання шляхом його виключення з числа службового здійснюється лише за умови внесення вказаних списків на розгляд Комісії з контролю та прийняття нею відповідного рішення судом до уваги не приймаються з огляду на їх безпідставність.
Крім того, відповідачем не враховано, що Харківським окружним адміністративним судом у рішенні від 31.12.2024р. по справі №520/31932/24 та Другим апеляційним адміністративним судом у постанові від 17.03.2025р. встановлено, що у позивача наявні всі визначені пунктом 10 Інструкції № 380 умови для реалізації права на виключення житла, яке він займає, з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання.
Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
При цьому, як вбачається із матеріалів справи, Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харків до свого звернення було додано постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2025, яка залишилась поза увагою відповідача.
Окремо суд зважає, що управлінські волевиявлення суб"єкта владних повноважень не можуть правомірно грунтуватись на положеннях будь-яких актів права чи розпорядчих документах правового характеру, норми яких суперечать приписам національного закону України.
Тож, будь-які розпорядчі документи будь-яких посадових осіб Міністерства оборони України чи Збройних Сил України не можуть бути кваліфіковані у якості правомірної перешкоди/перепони у реалізації зацікавленими особами права на забезпечення житлом за рахунок службового житла, раніше наданого у користування на законних підставах як діючим, так і колишнім військовослужбовцям із показником вислуги років понад 20 житлом за відсутності неспростовних та беззаперечних доказів утрати (припинення) означеного права, позаяк протилежне суперечить ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.
Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.
Окрім того, за сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. по справі №916/3027/21 стандартами доказування: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. 
Суд відмічає, що у розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону була наведено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.
Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.
У спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень було вчинено управлінське волевиявлення саме у формі відмови, втіленої у рішенні від 28.10.2025р. №547.
У силу правового висновку п.56 постанови Верховного Суду від 24.03.2026р. по справі №640/9010/22 виходячи зі змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві, саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування необхідних доказів.
У силу правового висновку п.46 постанови Верховного Суду від 24.03.2026р. по справі №640/9010/22 Верховний Суд неодноразово викладав висновки з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16.04.2020р. у справі №495/5105/17, постанова від 13.03.2020р. у справі №805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.
У постанові від 30 липня 2020 року у справі № 824/875/19-а Верховний Суд наголосив, що вказані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Згідно з цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; на обґрунтування органом влади прийняття несприятливих актів; на визначення порядку їх оскарження, на відшкодування заподіяної шкоди.
Основна мета правової (справедливої) процедури - щоб суб`єкти владних повноважень, діяли правомірно, тобто належно, згідно з визначеними нормами права, але такими нормами права, які відповідають критеріям природного права, моральності, розумності, справедливості, а також загальноправовим принципам, що встановлені органами правосуддя.
Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом - Відповідачем №1 не було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини фактичної дійсності були з`ясовані неповно, правильної оцінки усім юридично значимим факторам надано не було, належна норма закону застосована не була, були залишені поза увагою обставини об`єктивної дійсності, згідно з якими заявник як військовослужбовець із показником вислуги років понад 20 має право на забезпечення житлом у цілях постійного проживання за рахунок виключення Квартири із числа службового житла, унаслідок реально вчинене управлінське волевиявлення у формі рішення суперечить як змісту нормативного регламентування, так і справжнім обставинам фактичної дійсності.
При цьому, право та охоронюваний законом інтерес заявника повністю та ефективно поновлюються визнанням протиправним спірного рішення, а суб`єкта владних повноважень (у зв`язку із виконанням усіх визначених законом умов та відсутністю свободи адміністративного розсуду; абз.1 ч.4 ст.245 КАС України) належить обтяжити обов`язком вчинити конкретне управлінське волевиявлення.
При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-243, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 28.10.2025 р. № 547 в частині відмови виключити з числа службових квартиру АДРЕСА_1 згідно клопотання Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків від 25.03.2025 р. № 583/1667.
Зобов`язати Виконавчий комітет Харківської міської ради прийняти рішення про виключення з числа службових квартири АДРЕСА_1 згідно клопотання Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків від 25.03.2025 р. № 583/1667 для забезпечення сім`ї ОСОБА_1 постійним житлом.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Харківської міської ради (ідентифікаційний код – 04059243; місцезнаходження – 61003, м. Харків, майдан Конституції, буд. 7) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації місця проживання - АДРЕСА_2 ; р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ) 1.331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 коп) у якості компенсації витрат на оплату судового збору.
Роз`яснити, що рішення суду підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко