ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" липня 2026 р. Справа№ 910/15773/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Євсікова О.О.
суддів: Корсака В.А. 
Алданової С.О. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Корнинмаш»
на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2026 (повний текст складено 18.03.2026)
у справі № 910/15773/25 (суддя Пукас А.Ю.) 
за позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Корнинмаш»
про стягнення 24 011,94 грн,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.
17.12.2025 Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі – Підприємство) сформувало у системі «Електронний суд» позовну заяву, у якій просило Господарський суд міста Києва стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Корнинмаш» (далі – Товариство) 13 570,55 грн заборгованості за поставлену деревину, 1 724, 39 грн 3% річних, 8 717,00 грн інфляційних втрат.
На обґрунтування заявлених вимог Підприємство зазначає, що Товариство поставлений йому за товарно-транспортними накладними товар на суму 120 052,21 грн оплатило частково у сумі 102 892,00 грн.

Позиції учасників справи.
Товариство надало відзив, у якому повідомило, що 03.06.2021 сторони уклали договір №194/03-06-2021 купівлі-продажу необробленої деревини, згідно з п. 2.1 якого загальна вартість товару становить 104 240,00 грн за 40 куб. м деревини.
Відповідач погоджується з тим, що прийняв у Підприємства деревину, та зазначає, що не підписав товарно-транспортну накладну, оскільки Підприємство поставило більше товару, ніж було обумовлено договором, і не весь товар був належної якості. Товариство вважає, що оплатило отриману від Підприємства деревину вартістю 104 240,00 грн повністю. Товариство зазначило, що сплатило Підприємству 3 589,66 грн, що перебували на розрахунковому рахунку Підприємства та залишилися від недопоставки Підприємством Товариству у попередніх періодах (згідно з актом звірки взаємних розрахунків за період 2020 рік), 100 000,00 грн платіжним дорученням №353 від 21.09.2021, а також 2 892,00 грн організаторам аукціону згідно з п. 2.6 договору.
Крім того, за доводами відповідача, сторони досягли домовленості про те, що зайво поставлений товар буде зберігатися у Товариства. Товариство зазначає, що потреби у зайво відвантаженій деревині у нього немає і з пропозицією щодо її викупу до Підприємства воно не зверталося.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.03.2026 позов Підприємства задоволено. Стягнуто з Товариства на користь Підприємства 13 570,55 грн заборгованості, 1 724,39 грн 3% річних, 8 717,00 грн інфляційних втрат та 2 422,44 грн судового збору.
Суд дійшов висновку, що вимоги Підприємства є обґрунтованими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 18.03.2026, Товариство звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову. Також скаржник просить справу №910/15773/25 закрити у зв`язку із відсутністю предмета спору; покласти на позивача судові витрати відповідача, пов`язані із поданням апеляційної скарги, а саме – витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу.
Скаржник вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими, та з невідповідністю висновків суду встановленим обставинам справи.
За доводами Товариства, Підприємство порушило умови договору та відвантажило на власний розсуд товар, який не збігався ні за сумою договору, ні за кількістю, ні за специфікацією до договору, що призвело до необхідності узгоджувати умови відносин вже під час прибуття товару на місце розвантаження, у т.ч. прийняти зайво відвантажений товар на суму 13 570,55 грн. 
Товариство вважає, що за таких обставин між сторонами щодо частини деревини на суму 13 570,55 грн виникли правовідносини зберігання, які регулюються положеннями ст. 936, 938 ЦК України. Поклажодавець – Підприємство жодних дій щодо витребування належного йому на праві власності майна не вживало, а отже звернення Підприємства до суду з позовом про оплату переданого на зберігання товару суперечить фактичним правовідносинам сторін та ст. 936, 938 ЦК України. Позивач, звертаючись з позовом у цій справі, не надав жодних доказів порушення Товариством його прав та законних інтересів як поклажодавця.
На думку апелянта, суд не застосував норми ст. 654, 936, 938 ЦК України, які регулюють спірні правовідносини. Крім того, суд невірно застосував п. 3.7 договору щодо необхідності складання акта.
В частині вимог Підприємства про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань Товариство зазначає, що порушення строку виконання зобов`язань за договором з його боку не було.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2026 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2026 витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/15773/25 та відкласти вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2026 до надходження матеріалів справи №910/15773/25.
07.05.2026 матеріали справи №910/15773/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2026 у справі №910/15773/25. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Позиції учасників справи.
Підприємство надало відзив на апеляційну скаргу, у якому проти доводів та вимог Товариства заперечує та наводить власні доводи на їх спростування.

Товариство надало відповідь на відзив, а Підприємство – заперечення на відповідь на відзив, у яких сторони заперечують проти доводів один одного.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).
Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
15.02.2021 на рахунок Підприємства надійшли 2 892,00 грн з призначенням платежу: «Товарна біржа «Всеукраїнська лісова бір» гарант внески по виграних лотах аукціону 22.05.2020 ТОВ Коринмаш без ПДВ».
03.06.2021 Підприємство (продавець) та Товариство (покупець) уклали договір №194/03-06-2021 купівлі-продажу необробленої деревини (далі – договір), згідно з п. 1.1 якого він укладений за результатами проведеного аукціону із продажу необробленої деревини заготівлі 3 кварталу 2021 року, який відбувся 03.06.2021. Продавець зобов`язується передати, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах та у спосіб, вказаними у цьому договорі.
Товаром за цим договором є необроблена деревина, стандартизована в лоти та реалізована під час аукціону, а саме лоти №359 (п. 3.1 договору).
Відповідно до п. 2.1 загальна вартість товару, що є предметом цього договору, складає 104 240,00 грн.
Покупець здійснює оплату (передоплата 100% вартості) кожної партії товару шляхом перерахування грошових коштів на поточних рахунок продавця в сумі, що зазначається в рахунку (рахунках) протягом 3 банківських днів після отримання рахунку (рахунків) (п. 2.4 договору).
Згідно з п. 2.6 договору сума гарантійного внеску, перерахована покупцем на рахунок організатора для участі в аукціоні із продажу необробленої деревини, перераховується продавцю (за згодою покупця) в якості частини оплати за проданий товар або повертається на рахунок покупця протягом 3 банківських днів після реєстрації організатором даного договору купівлі-продажу необробленої деревини.
Продавець зобов`язаний протягом 5 робочих днів передати покупцю товар після отримання на свій рахунок 100% передоплати за партію товару. Під час передачі товару продавець передає покупцю документи: товарно-транспортну (залізничну) накладну, рахунок-фактуру. Про відвантаження партії товару продавець повідомляє організатора (п. 3.3 договору).
Відповідно до п. 3.4 договору датою передачі товару продавцем та прийому його покупцем, тобто датою поставки, вважається дата товарно-транспортної накладної.
Договір діє з 01.07.2021 по 30.09.2021.
Згідно зі специфікацією до договору товаром є круглі лісоматеріали, порода – сосна звичайна, клас якості – D, діаметр 20-24 (D), довжина 3-4, об`єм куб. м – 40, ціна грн/куб. м – 2 606, загальна вартість, грн – 104 240,00, умови поставки – проміжний склад.
21.09.2021 Товариство платіжним дорученням №353 сплатило Підприємству 100 000,00 грн з призначенням платежу: «сч #214 від 20.09.2021 дог194/03-06-2021 від 03.06.2021 круглі лісоматеріали».
22.09.2021 за товарно-транспортною накладною ТТН ЖТЖ №052741 Підприємство поставило Товариству товар – круглі лісоматеріали породи сосна, об`єм – 40,7580 м куб., на суму 120 052,21 грн. 
Згідно з наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 16.12.2022 №1206 «Про припинення ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «КОРОСТИШІВСЬКЕ лісове господарство» та затвердження складу Комісії з припинення»: припинено ДЕРЖАВНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОРОСТИШІВСЬКЕ лісове господарство» шляхом реорганізації, а саме – приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», код згідно з ЄДРПОУ 44768034 (пункт 1), визначено, що ДЕРЖАВНЕ СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ ГОСПОДАРСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЛІСИ УКРАЇНИ» є правонаступником прав та обов`язків ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «КОРОСТИШІВСЬКЕ лісове господарство» (пункт 8).
09.09.2024 наказом ДП «Ліси України» №1520 «Про створення філії «Столичний лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»» створено філію «Столичний лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».
На підставі п. 1 наказу ДП «Ліси України» №1822 від 18.10.2024 припинено філію «Коростишівське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» шляхом її закриття. 
Наказом ДП «Ліси України» від 31.12.2024 №2326 «Про затвердження передавальних актів філій, що координуються Столичним лісовим офісом» затверджений передавальний акт про передачу активів та пасивів на балансових та позабалансових рахунках, нерухоме майно та інше філії «Коростишівське лісове господарство» ДП «Ліси України» на баланс філії «Столичний лісовий офіс» ДП «Ліси України.
Відповідно до п. 3.1 Положення про філію «Столичний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», затвердженого Наказом ДСГП «Ліси України» 27.08.2025 №1469, філія діє від імені ДСГП «Ліси України» та в його інтересах.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
За змістом частин 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині 1 ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
При цьому приписами ст. 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Суд встановив, що між сторонами склалися правовідносини поставки.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).
Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.
Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар (ч. 1 ст. 664 ЦК України).
Згідно зі ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 669 ЦК України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.
Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості.
Якщо продавець передав покупцеві більшу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець зобов`язаний повідомити про це продавця. Якщо в розумний строк після одержання такого повідомлення продавець не розпорядиться товаром, покупець має право прийняти весь товар, якщо інше не встановлено договором (ч. 2 ст. 670 ЦК України).
Якщо покупець прийняв більшу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, він зобов`язаний оплатити додатково прийнятий товар за ціною, встановленою для товару, прийнятого відповідно до договору, якщо інша ціна не встановлена за домовленістю сторін (ч. 3 ст. 670 ЦК України).

Суд встановив, що у специфікації до договору №194/03-06-2021 від 03.06.2021 купівлі-продажу необробленої деревини сторони погодили в т.ч. кількість та вартість товару (деревини), що підлягала поставці – 40 куб. м вартістю 104 240,00 грн.
22.09.2021 Підприємство поставило Товариству товар у кількості більшій, ніж обумовлено договором, – 40, 7580 куб. м на суму 120 052,21 грн.
Зазначені обставини Товариство не заперечує.
Водночас, за доводами Товариства, поставка товару відбулась у більшій кількості, яка йому не потрібна, що стало причиною непідписання товарно-транспортної накладної – ТТН ЖТЖ №052741 від 22.09.2021.
Ці доводи суд оцінює критично.
Так, згідно з умовами п. 3.7 договору у разі, якщо при прийманні-передачі товару на складі продавця покупець виявить неякісний товар, розходження по кількості товару між фактично наявним і зазначеним у товаросупровідних документах обсягах, складається акт за підписами представників обох сторін у двох екземплярах по одному для кожної із сторін. Під час здійснення такого приймання має право бути присутнім експерт від організатора, що визначатиме відповідність якості, кількості товару тощо.
Однак такий акт до матеріалів справи не надано. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що Товариство заявляло зауваження щодо кількості та/або якості поставленого йому товару. 
Доводи Товариства про те, що поставка товару у більшому обсязі, ніж обумовлено договором, була виявлена під час доставки товару на склад Товариства і при цьому кількість товару відповідала товаросупровідним документам, а тому суд невірно застосував п. 3.7 договору, є суперечливими, оскільки саме Товариство визнає поставку товару у більшому обсязі та його прийняття. Крім того, за умовами п. 3.2 договору продавець передає товар у власність покупця за умовами франко-склад продавця (франко-нижній, франко-верхній, франко-проміжний, EXW-нижній) відповідно до специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору.
Відомості товарно-транспортної накладної ТТН ЖТЖ №052741 від 22.09.2021 свідчать, що умови відвантаження такі: проміжний; пункт навантаження – Смолівська л-во, проміжний склад кв. 50, що цілком відповідає умовам договору та спростовує відповідні доводи Товариства.
Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що у Товариства виник обов`язок оплатити отриманий за товарно-транспортною накладною ТТН ЖТЖ №052741 від 22.09.2021 товар.
Товариство товар оплатило частково, на суму 106 481,66 грн (102 892,00 грн + 3 589,66 грн); тобто неоплаченим залишився товар на суму 13 570,55 грн (120 052,21 грн – 102 892,00 грн. – 3 589,66 грн).
Доказів сплати Товариством 13 570,55 грн за отриманий за договором товар до матеріалів справи не надано.
Щодо доводів Товариства про те, що воно прийняло товар в обумовленій договором кількості, а від прийняття решти товару відмовилось, тому прийнятий товар є оплаченим повністю, а зайво поставлений за усною домовленістю сторін зберігається у Товариства та мав бути вивезений Підприємством, яке цього не зробило та у зв`язку з чим Товариство несе збитки, суд зазначає таке.
Згідно зі ст. 690 ЦК України якщо покупець (одержувач) відмовився від прийняття товару, переданого продавцем, він зобов`язаний забезпечити схоронність цього товару, негайно повідомивши про це продавця.
Продавець зобов`язаний забрати (вивезти) товар, не прийнятий покупцем (одержувачем), або розпорядитися ним в розумний строк.
Якщо продавець у цей строк не розпорядиться товаром, покупець має право реалізувати товар або повернути його продавцеві.
Витрати покупця у зв`язку із зберіганням товару, його реалізацією або поверненням продавцеві підлягають відшкодуванню продавцем. При цьому суми, одержані від реалізації товару, передаються продавцеві за вирахуванням сум, що належать покупцеві.
Якщо покупець без достатніх підстав зволікає з прийняттям товару або відмовився його прийняти, продавець має право вимагати від нього прийняти та оплатити товар або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.
Товариство не надало доказів відмови від прийняття товару у кількості, що перевищує обумовлену договором, так само як і доказів повідомлення Підприємства про таку відмову. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які свідчили би про те, що Товариство вчиняло дії, спрямовані на повернення товару; так само як і докази, які свідчили би про зберігання товару Товариством.
Доводи Товариства про те, що суд не застосував до спірних правовідносин положення ст. 936, 938 ЦК України суд оцінює критично та зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених ст. 208 цього Кодексу. Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами. Доказів укладення сторонами договору зберігання Товариство не надало, а тому відповідні відносини між сторонами не виникли і у суду не було підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ст. 936, 938 ЦК України.
За таких обставин вимога Підприємства про стягнення з Товариства 13 570,55 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3% річних від простроченої суми.
У кредитора згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення в оплаті основного боргу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 виснувала, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Нарахування на суму боргу 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18.
Враховуючи встановлених вище факт неоплати Товариством товару на суму 13 570, 55 грн вимога Підприємства про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на цю заборгованість, є обґрунтованою.
Перевіривши наданий позивачем та здійснений судом першої інстанції розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний суд вважає його арифметично вірним, до стягнення з Товариства на користь підприємства підлягають 8 761,58 грн інфляційних та 1 724,39 грн 3% річних, висновку про що правомірно дійшов місцевий суд.
А отже вимоги Підприємства підлягають задоволенню, а підстави для закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору (про що також просив апелянт) відсутні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Корнинмаш» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2026 у справі №910/15773/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2026 у справі №910/15773/25 залишити без змін. 

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України, за наявності підстав, визначених ч. 3 ст. 287 ГПК України. 

Головуючий суддя О.О. Євсіков 

Судді В.А. Корсак

С.О. Алданова