ОКРЕМА ДУМКА
судді Роменського міськрайонного суду Сумської області
Машини І.М.
Справа №585/3813/26
Номер провадження 2-о/585/143/26

"08" вересня 2026 р.

Як передбачено ст. 293 ЦПК України розгляд справ у порядку окремого провадження про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку проводиться судом у складі одного судді і двох присяжних.
Відповідно до ч.3 ст. 68 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» на присяжних поширюються гарантії незалежності і недоторканності суддів, установлені законом, на час виконання ними обов`язків із здійснення правосуддя.
За змістом ч. 1 ст. 35 ЦПК України, питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. Головуючий голосує останнім.
Згідно із ч. 3 ст. 35 ЦПК України, суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Так, при розгляді справи Роменським міськрайонним судом Сумської області в порядку окремого провадження за заявою представника КНП СОР «Сумська обласна клінічна лікарня» лікаря-психіатра Подрєз С.М. більшістю голосів, вирішено примусово госпіталізувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги без його усвідомленої згоди.
Проте, я категорично не погоджуюсь з таким рішення з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, за висновком комісії лікарів-психіатрів КНП СОР «Сумська обласна клінічна лікарня», пацієнт ОСОБА_1 на момент огляду виявляє ознаки тяжкого психічного розладу у вигляді параноїчного синдрому, реальної суїцидальної поведінки, внаслідок чого не розуміє значення своїх дій і не може курувати ними; потребує стаціонарного лікування, але надати згоду відмовляється; підпадає під дію ст. 14 п.1 Закону України «Про психіатричну допомогу», оскільки виявляє та вчиняє дії, що несуть реальну загрозу своєму життю, ненадання психіатричної подомоги може призвести до смерті пацієнта; потребує госпіталізації в примусовому порядку без усвідомленої згоди пацієнта. 
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Разом з тим, у цій справі в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження вищезазначені підстави для госпіталізації хворого ОСОБА_1 , як зокрема, прояви реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, та необхідність саме примусової госпіталізації останнього.
ОСОБА_1 особисто був присутній в судовому засіданні, поводився адекватно, заперечував щодо задоволення лікаря-психіатра, при цьому зазначив, що не заперечує проходити лікування за місцем його проживання у Львівській області. 
Адвокат Нечпай О.В. також заперечував щодо примусової госпіталізації ОСОБА_1 , зазначив, що його психічний стан дозволяє йому лікуватися без застосування примусового лікування. 
Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».
Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги),наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи.
Згідно частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України.
Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.
Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, зважаючи на відсутність будь-яких доказів, що ОСОБА_1 становить небезпеку для себе та оточуючих, та не може добровільно лікуватися амбулаторно, тобто доказів обставин, що стали підставою для його госпіталізації, вважаю, що у задоволенні заяви слід було відмовити. 

Суддя Роменського міськрайонного 
суду І.М. Машина