Справа № 420/11087/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасишиної О.М., за участю секретаря судового засідання Гур`євої К.І., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дії щодо нарахування та виплати грошового забезпечення не в повному розмірі та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), в якій позивач просить: 
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди в розмірі 1000000,00 грн. (одного мільйону грн. 00 коп.), передбаченої пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану»;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду в розмірі 1000000,00 грн. (один мільйон грн. 00 коп.), передбачену пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану»;
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159. 
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17.04.2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами з урахуванням ст. 287 КАС України. 
02.05.2026 року (вх. №ЕС/47357/26) представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позов.
Ухвалою від 06.08.2026 року позовну заяву залишено без руху.
13.08.2026 року (вх. №ЕС/92422/26) представником позивача до канцелярії суду подано заяву про усунення недоліків.
Ухвалою від 08.09.2026 року продовжено розгляд справи.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач протиправно не виплачує одноразову грошову винагороду у розмірі 1 млн. гривень, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану", хоча наявні всі визначені даним нормативним актом умови для її отримання 
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував, в яких, в обґрунтування правової позиції, зокрема, зазначено, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач діяв в межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством України, та вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 
Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).
За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_1 Одеському окружному адміністративному суду. 
Як вбачається з позовної заяви, позивач 29.12.2020 року уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України на посадах осіб сержантського і старшинського складу строком на три роки.
15.11.2022 року, під час дії воєнного стану, у віці 24 роки, позивач продовжив дію контракту, що підтверджується витягом з наказу командира НОМЕР_4 окремою механізованої бригади імені Лицарів Зимнього походу (по особовому складу) від 15.11.2022 року №180-РС.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_2 , про безпосередню участь особи, у заходах, необхідних для забезпечення України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації про України від 28.06.2025 року №0666/118/4872 позивач виконував бойові завдання, а саме:
з 11.04.2022 року по 11.04.2022 року, з 13.04.2022 року по 13.04.2022 року, з 15.04.2022 року по 15.04.2022 року, з 17.04.2022 року по 17.04.2022 року, з 19.04.2022 року по 19.04.2022 року, з 23.04.2022 року по 24.04.2022 року, з 26.04.2022 року по 26.04.2022 року, з 28.04.2022 року по 28.04.2022 року, з 30.04.2022 року по 30.04.2022 року, з 02.05.2022 року по 02.05.2022 року, з 04.05.2022 року по 06.05.2022 року, з 08.05.2022 року по 08.05.2022 року, з 10.05.2022 року по 10.05.2022 року, з 12.05.2022 року по 18.05.2022 року, з 20.05.2022 року по 03.06.2022 року, з 05.06.2022 року по 07.06.2022 року, з 09.06.2022 року по 10.06.2022 року, з 13.06.2022 року по 13.06.2022 року, з 15.06.2022 року по 15.06.2022 року, з 17.06.2022 року по 26.06.2022 року, з 28.06.2022 року по 25.07.2022 року, з 18.08.2022 року по 29.11.2022 року.
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_2 , про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення України, захисту безпеки населення та інтересів держави у звя`зку зі збройною агресією Російської Федерації проти України від 28.06.2025 року №0666/118/4872 позивач 193 дні безпосередньо брав участь в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі та стримування військової агресії Російської Федерації проти України, що складає більше шести місяців.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан, дія якого в подальшому неодноразово продовжувалася та триває дотепер.
11.02.2025 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі - постанова № 153), якою затверджено відповідний Порядок. Постанова № 153 офіційно опублікована та набрала чинності 13.02.2025.
Відповідно до пункту 4 постанови № 153 (у редакції з урахуванням змін, унесених постановами Кабінету Міністрів України від 01.04.2025 № 387 та від 30.07.2025 № 942) громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1000000 грн.
Абзацом п`ятим пункту 4 постанови № 153 визначено категорії військовослужбовців, яким винагорода не виплачується, зокрема осіб, які притягувалися до кримінальної відповідальності, два або більше разів - до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення, або на підставі письмового наказу - до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, що враховується для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився.
Пунктом 4 Постанови № 153 установлено, що: громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень; військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених); військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі; військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони притягувалися до кримінальної відповідальності, два або більше разів притягувалися до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Суд оцінює відповідність позивача наведеним умовам.
Належність позивача до сержантського (старшинського) складу підтверджується матеріалами справи: позивач проходив військову службу на посаді навідника відділення охорони взводу охорони військової частини, має військове звання «солдат». Отже, першу умову дотримано.
Щодо безпосередньої участі позивача у бойових діях судом встановлено, щ у період з з 11.04.2022 року по 11.04.2022 року, з 13.04.2022 року по 13.04.2022 року, з 15.04.2022 року по 15.04.2022 року, з 17.04.2022 року по 17.04.2022 року, з 19.04.2022 року по 19.04.2022 року, з 23.04.2022 року по 24.04.2022 року, з 26.04.2022 року по 26.04.2022 року, з 28.04.2022 року по 28.04.2022 року, з 30.04.2022 року по 30.04.2022 року, з 02.05.2022 року по 02.05.2022 року, з 04.05.2022 року по 06.05.2022 року, з 08.05.2022 року по 08.05.2022 року, з 10.05.2022 року по 10.05.2022 року, з 12.05.2022 року по 18.05.2022 року, з 20.05.2022 року по 03.06.2022 року, з 05.06.2022 року по 07.06.2022 року, з 09.06.2022 року по 10.06.2022 року, з 13.06.2022 року по 13.06.2022 року, з 15.06.2022 року по 15.06.2022 року, з 17.06.2022 року по 26.06.2022 року, з 28.06.2022 року по 25.07.2022 року, з 18.08.2022 року по 29.11.2022 року.
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_2 , про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення України, захисту безпеки населення та інтересів держави у звя`зку зі збройною агресією Російської Федерації проти України від 28.06.2025 року №0666/118/4872 позивач 193 дні безпосередньо брав участь в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі та стримування військової агресії Російської Федерації проти України, що складає більше шести місяців.
Доказів притягнення позивача до кримінальної відповідальності, двократного або більше притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення чи до дисциплінарної відповідальності, що враховується для оцінки стану дисципліни і строк дії стягнень за які не закінчився, матеріали справи не містять; відповідач на наявність таких обставин не посилається. Отже, обмежень, передбачених абзацом п`ятим пункту 4 постанови № 153, до позивача не застосовується.
Спірним у справі є питання дотримання другої умови - чи був позивач у віці до 25 років прийнятий на військову службу під час воєнного стану, з огляду на те, що контракт ним укладено 29.12.2020, тобто до введення воєнного стану. 
Як убачається з матеріалів справи, позивач уклав контракт про проходження військової служби строком на три роки 29.12.2020 у віці 22 роки. На період дії воєнного стану, введеного з 24.02.2022 року, позивач не звільнився з військової служби, а продовжив її проходження. При цьому згідно з пунктом 2 частини дев`ятої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та умовами укладеного контракту в разі настання особливого періоду військовослужбовець проходить військову службу понад установлений строк контракту до оголошення демобілізації. Тобто з 15.11.2022 позивач у віці 24 років продовжив проходження військової служби в умовах воєнного стану за контрактом №180-РС від 15.11.2022 року.
Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що укладення позивачем контракту 29.12.2020 беззастережно виключає його з кола осіб, на яких поширюється дія пункту 4 постанови № 153, з огляду на таке.
Суд враховує, що постанова № 153 не містить застережень чи обмежень щодо необхідності укладення контракту вперше або щодо неприпустимості врахування продовження проходження військової служби в умовах воєнного стану. Метою постанови, як випливає з її назви та змісту, є підвищення мотивації окремих категорій громадян до проходження військової служби під час воєнного стану та винагородження за тривалість проходження служби в бойових умовах. Позивач, який продовжив проходження військової служби в умовах воєнного стану та брав безпосередню участь у бойових діях, за своїм фактичним становищем повністю відповідає тій категорії осіб, для мотивації та винагородження яких ухвалено постанову № 153.
Тлумачення пункту 4 постанови № 153 у вузькому значенні - лише щодо осіб, які вперше були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, - призводило б до дискримінації осіб, які до 25 років були прийняті на службу до введення воєнного стану і після його введення також виявили волю продовжувати військову службу, фактично проходячи її в умовах воєнного стану та беручи участь у бойових діях. Частинами першою, другою статті 24 Конституції України закріплено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, за ознаками соціального походження, майнового стану чи іншими ознаками.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07.07.2004 № 14-рп/2004 наголосив, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності, що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими; у противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію. Суд не вбачає істотної, об`єктивно виправданої та справедливої мети, яка б виправдовувала позбавлення права на винагороду осіб, котрі, перебуваючи у тій самій віковій категорії та беручи участь у бойових діях, продовжили проходження військової служби в умовах воєнного стану лише на тій підставі, що первісно контракт укладено до 24.02.2022.
Суд також враховує, що в разі неоднозначності норми права перевага надається тлумаченню, яке найбільш повно забезпечує реалізацію прав особи. Верховний Суд у постанові від 10.01.2024 у справі № 240/4894/23, вирішуючи спір про право на соціальну виплату, передбачену актом Кабінету Міністрів України, сформулював правовий висновок, відповідно до якого застосування судом принципу тлумачення закону на користь особи (in dubio pro homine) має бути правилом, а принцип тлумачення закону на користь особи не передбачає ігнорування закону, але вказує на те, що в спірних ситуаціях суди повинні намагатися обрати інтерпретацію закону, яка максимально захищає права та інтереси особи: «у вагомих сумнівах - на користь людини». У силу приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України цей висновок враховується судом при вирішенні цієї справи.
Крім того, суд зважає на конституційно значущий характер функцій, які виконують громадяни, що захищають Вітчизну. Конституційний Суд України у Рішенні від 18.12.2018 № 12-р/2018 зазначив, що, виходячи зі змісту статей 17, 65 Основного Закону України, громадяни України, які захищають Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, виконують конституційно значущі функції, а тому держава повинна надавати їм особливий статус та забезпечувати додаткові гарантії соціального захисту.
Формування суб`єктного складу учасників експериментального проекту (пункт 3 постанови № 153) і визначення кола осіб, які мають право на винагороду (пункт 4 постанови № 153), не є тотожними. Пункт 3 постанови № 153 визначає учасників проекту як осіб віком від 18 до 25 років, які приймаються на службу за контрактом на посади рядового складу, тоді як пункт 4 окремо й самостійно визначає коло осіб, які набувають права на винагороду, охоплюючи осіб рядового, сержантського і старшинського складу, що проходять службу та брали безпосередню участь у бойових діях. Позивач підпадає під дію саме пункту 4 постанови № 153.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позивач відповідає сукупності умов, визначених пунктом 4 постанови № 153, а саме: належить до сержантського (старшинського) складу; у віці до 25 років продовжив проходження військової служби в умовах воєнного стану; станом на дату набрання чинності постановою № 153 проходив військову службу та продовжує її проходити; брав безпосередню участь у бойових діях у районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю перевищує шість місяців; не належить до кола осіб, яким винагорода не виплачується. Відтак позивач має право на одноразову грошову винагороду в розмірі 1000000 грн.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може мати декларативного характеру. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право на ефективний засіб юридичного захисту. Під ефективним способом захисту слід розуміти такий, що забезпечує поновлення порушеного права та є адекватним наявним обставинам.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу одноразову грошову винагороду в розмірі 1000000 грн, передбачену пунктом 4 постанови № 153.
Щодо вимог про виплату компенсації втрати частини доходів, суд вважає вказані вимоги передчасними, з огляду на таке.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159).
За статтею 1 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (стаття 2 Закону № 2050-III).
Відповідно до статті 3 вказаного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
У той же час статтею 4 Закону № 2050-III передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Зміст наведених норм права дає підстави стверджувати, що основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої Законом № 2050-III, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі пенсії. Одночасно законодавець пов`язав виплату компенсації із виплатою заборгованості доходу, тобто і компенсація, і заборгованість по доходу провадиться в одному місяці.
Аналогічна права позиція щодо застосування норм права викладена у постановах Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 520/1001/19 та від 23.03.2023 у справі № 520/2020/19.
Своєю чергою, зі змісту норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 можна дійти висновку, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у цьому випадку - органу Пенсійного фонду України) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованої пенсії.
Суд зазначає, що наразі грошову винагороду позивачу не виплачено, тому відсутні підстави вважати, що право на отримання компенсації при її виплаті буде порушено відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам. Отже, вимоги про компенсації втрати частини доходів є передчасними.
Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи наведене, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права є визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди в розмірі 1000000,00 грн. (одного мільйону грн. 00 коп.), передбаченої пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» та зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду в розмірі 1000000,00 грн. (один мільйон грн. 00 коп.), передбачену пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі “Серявін та інші проти України” від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача не стягується.
Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-
В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дії щодо нарахування та виплати грошового забезпечення не в повному розмірі та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди в розмірі 1000000,00 грн. (одного мільйону грн. 00 коп.), передбаченої пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду в розмірі 1000000,00 грн. (один мільйон грн. 00 коп.), передбачену пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
В решті позовних вимог – відмовити. 
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.
Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.
Повний текст рішення складено та підписано 08.09.2026 р.

Суддя О.М. Тарасишина