ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/512/26 Справа № 204/2962/24 | | Суддя у 1-й інстанції -  ОСОБА_1  Суддя у 2-й інстанції -                 ОСОБА_2

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду в складі:
судді доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора на вирок Чечелівського районного суду міста Дніпра від 01 липня 2025 року у кримінальному провадженні №2202305000000 від 27.11.2023 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Новотроїцьке Волноваського р-ну Донецької обл., громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 5 ст. 111-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Вироком Чечелівського районного суду міста Дніпра від 01 липня 2025 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.111-1 КК України та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна та з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності строком на 10 (десять) років.
Вирішено питання щодо початку строку відбування основного та додаткового покарання.
Судом 1-ї інстанції встановлено, що згідно з Конституцією України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (далі РФ) 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент ОСОБА_9 та інші невстановлені на цей час представники влади РФ, у порушення вимог п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципів Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимог ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (XXV) від 21.12.1965 № 2131 (XX), від 14.12.1974 № 3314 (XXIX), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та збройний конфлікт проти України, та віддали відповідні накази на вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію України з метою її незаконного збройного захоплення та подальшої окупації.
При цьому, з метою спроби виправдання агресії перед громадянами України, Російської Федерації та світовою спільнотою, 21.02.2022 Російською Федерацією визнано псевдодержавні утворення «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку», які створені за підтримки РФ навесні 2014 року на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей та того ж дня президентом РФ до Ради Федерації направлено звернення про використання ЗС РФ за її межами, яке було задоволено.
На виконання наказів вищого політичного та воєнного керівництва РФ, 24.02.2022 військовослужбовці ЗС РФ, шляхом агресії з застосуванням зброї, військової техніки та артилерії, з нанесенням ракетних та авіаційно-бомбових ударів по військовій та цивільній інфраструктурі, незаконно вторглись на територію України через державні кордони України в Донецькій, Запорізькій, Житомирській, Київській, Луганській, Сумській, Харківській, Херсонській та Чернігівській областях, здійснили збройний напад на державні органи влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти військової та цивільної інфраструктури, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення, після чого здійснили окупацію частини території України, у тому числі Маріупольського району та м. Маріуполь Донецької області, які було захоплено не пізніше 01.03.2022.
Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 49/2024 від 05.02.2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 №3564-IX, яким на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в України», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 № 2119-IX, Указом від 18.04.2022 № 259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 № 2212-IX, Указом від 17.05.2022 №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX, Указом від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 № 2500-IX, Указом від 07.11.2022 № 757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 № 2738-IX, Указом від 06.02.2023 № 58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 № 2915-IX, Указом від 01.05.2023 № 254/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3057-IX, Указом від 26.07.2023 № 451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 № 3275-IX), Указом від 06.11.2023 № 734/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 № 3429-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14.02.2023 строком на 90 діб.
Військовослужбовці ЗСРФ, шляхом збройної агресії, спільно з представниками «ДНР», які є частиною окупаційної адміністрації РФ, 12.03.2022 здійснили тимчасову окупацію території Волноваського району Донецької області з державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, іншими об`єктами.
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25 квітня 2022 року» Волноваську міську територіальну громаду Донецької області включено до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації.
При цьому на тимчасово окупованій території Волноваської міської територіальної громади Донецької області (згідно «указа главы ДНР об администрации Волновахского района № 277 от 09.06.2022»), представниками РФ та «ДНР» створено підпорядковану, керовану та фінансовану окупаційну «администрацию Волновахского района ДНР», до якої входять органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованою територією та яка розташована за адресою: Донецька обл., м. Волноваха, вул. Героїв 51 Омбр, буд. 1.
Згідно з ч. 2 ст. 6 «Конституции ДНР» від 30.12.2022, на тимчасово окупованій території Донецької області, органом державної влади є «Народный Совет Донецкой Народной Республики», який відповідно до ч. 1 ст. 58 «Конституции ДНР» є постійно діючим представницьким та єдиним законодавчим органом державної влади «ДНР» та згідно з ч. 3 ст. 58 конституції складається з 90 депутатів.
У ч. 1 ст. 59 «Конституции ДНР» зазначено, що депутати «народного совета» вибираються на основі загального рівного і прямого виборчого права при таємному голосуванні. Також, відповідно до ч. 1 ст. 60 «Конституции ДНР» депутатами «Народного Совета Донецкой Народной Республики» можуть бути громадяни РФ, що постійно проживають в РФ, не мають громадянства (підданства) іноземної держави або посвідки на проживання чи іншого документу, що підтверджує право на постійне проживання громадянина РФ на території іноземної держави, та наділеними відповідно до федерального закону, діючої конституції і законів «ДНР» пасивним виборчим правом.
03.08.2023 громадянин України ОСОБА_8 , перебуваючи на тимчасово окупованій території м. Волноваха Донецької області, діючи умисно, всупереч інтересам держави Україна, її суверенітету та територіальній цілісності, з особистих мотивів, підтримуючи воєнну агресію РФ на території України, реалізуючи протиправний умисел, направлений на сприяння державі-агресору РФ в посиленні заходів тимчасової окупації населених пунктів Донецької області, добровільно зареєструвався кандидатом у депутати «Волновахского муниципального совета (округа) Донецкой Народной Республики первого созыва», з метою бути обраним до органу окупаційної влади від партії «Единая Россия».
У подальшому, 10.09.2023 ОСОБА_8 , перебуваючи у тимчасово окупованому м. Волноваха Донецької області, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на сприяння державі-агресору РФ у посиленні заходів тимчасової окупації населених пунктів Донецької області, добровільно, без фізичного примусу, за результатами так званих «виборів», обраний депутатом до незаконного органу влади, створеного на тимчасово окупованій території м. Волноваха – «Волновахского муниципального совета (округа) Донецкой Народной Республики первого созыва» від політичної партії окупаційної адміністрації «Единая Россия».
З 19.09.2023 по теперішній час, ОСОБА_8 перебуваючи на території тимчасово окупованого м. Волноваха Донецької області за адресою: м. Волноваха, вул. Героїв 51 ОМБР, буд. 1, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на сприяння державі-агресору РФ в посиленні заходів тимчасової окупації населених пунктів Донецької області, добровільно, без фізичного примусу приймає участь у засіданнях «Волновахского муниципального совета (округа) Донецкой Народной Республики первого созыва» у якості депутата від політичної партії окупаційної адміністрації «Единая Россия».
Суд уважав доведеною вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні умисних дій, що виразились у колабораційній діяльності, тобто у добровільному обранні до незаконних органів влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора на тимчасово окупованій території, та його дії кваліфіковані судом за ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Доводи апеляційної скарги:

В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та кваліфікацію дії обвинуваченого, просить скасувати вирок Чечелівського районного суду м. Дніпра від 01.07.2025 р. стосовно ОСОБА_8 в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та собі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Просить ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 5 ст. 111-1 КК України у вигляді 10 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна та з позбавленням права обіймати посади пов`язані з використанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності строком на 15 років.
В іншій частині вирок залишити без змін.
В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що при вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_8 , суд не мотивував своє рішення, не врахував належним чином особу винного, конкретні обставини, характер та ступінь небезпеки кримінального правопорушення, що не сприяє досягненню мети покарання.
Звертає увагу, що судом першої інстанції належним чином не враховано ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення та той факт, що на території України введений воєнний стан, а тому дана категорія кримінальних правопорушень викликає значний суспільний резонанс, у зв`язку з чим призначене судом мінімальне покарання не сприятиме його меті – виправленню та запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень, як самим засудженим, так і іншими особами, а тому є явно несправедливим, внаслідок його м`якості. Співпраця засудженого з органами влади держави-агресора свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину.
Зазначає, що при прийнятті судом рішення про призначення мінімального покарання ОСОБА_8 судом не врахований той факт, що з 01.03.2024 р. останній перебуває у розшуку, тобто переховується від органів досудового розслідування, суду та продовжує переховуватися від виконання призначеного покарання, що характеризує його негативно.
Враховуючи викладене, вважає, що діям ОСОБА_8 має бути дана відповідна принципова правова оцінка через призначення покарання, достатнього для його виправлення, що можливо тільки за умови призначення максимального покарання у вигляді позбавлення волі.

Позиції сторін в суді :

Прокурор в судовому засіданні при апеляційному розгляді підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі, просив її задовольнити з підстав, зазначених в ній.
Захисник обвинуваченого в судовому засіданні при апеляційному розгляді заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просив її залишити без задоволення як необгрунтовану.

Висновки суду:

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду 1-ї інстанції про фактичні обставини вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, кваліфікація його дій за ч.5 ст.111-1 КК України в апеляційному порядку не оскаржувались, а тому апеляційним судом не перевіряются.
Фактично в апеляційній скарзі прокурора ставиться питання про скасування вироку в частині призначення покарання обвинуваченому у звязку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м?якості.
За приписами ст.1 Кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням.
Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно статтей 50, 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також дані, які всебічно характеризують особу винного. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Тільки з врахуванням та належним аналізом усіх цих обставин у своїй сукупності буде досягнуто необхідного балансу верховенства права та справедливості при вирішенні цього питання.
Також, визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Призначене покарання має відповідати принципам законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації.
Вирішуючи питання про призначення покаранння ОСОБА_8 суд першої інстанції зазначив, що враховує характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, обставини вчинення ОСОБА_8 злочину у тяжкий для країни час, в умовах воєнного стану та повномасштабного вторгнення держави агресора кримінального правопорушення, а також відомості про особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Обставин, які б, відповідно до вимог ст. 66 КК України, пом`якшували покарання ОСОБА_8 судом не встановлено.
Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 , відповідно до ст. 67 КК України є вчинення кримінального правопорушення в період воєнного стану.
З урахуванням викладеного, суд вважав за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання в межах санкції статті, за якою кваліфіковані його діяння, у виді реального позбавлення волі з конфіскацією майна та позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності. 
Колегія судів звертає увагу на те, що в порушення вимог ст. 65 КК України, суд першої інстанції у повній мірі не врахував обставини вчинення кримінального правопорушення, його тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, що не сприяє досягненню мети покарання.
Тому висновок місцевого суду про призначення обвинуваченому покарання хоча і в межах встановлених санкцією інкримінованого правопорушеня ОСОБА_8 , але мінімального, без належного обгрунтування застосування такого покарання в мінімальному розмірі санкції статті, не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, є явно не справедливим. Тож є слушними апеляційні доводи прокурора про занадто м`яке покарання, яке призначено обвинуваченому оскаржуваним вироком, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, є підставою для скасування судового рішення в цій частині.
Згідно зі п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, необхідність застосування більш суворого покарання є підставою для скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.
Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів враховує характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, обставини вчинення ОСОБА_8 у тяжкий для країни час, в умовах воєнного стану та повномасштабного вторгнення держави агресора, а також відомості про особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Обставин, які б, відповідно до вимог ст. 66 КК України, пом`якшували покарання ОСОБА_8 судом не встановлено.
Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 , відповідно до ст. 67 КК України є вчинення кримінального правопорушення в період воєнного стану.
Колегія суддів враховує, що на території України введений воєнний стан, а тому дана категорія кримінальних правопорушень викликає значний суспільний резонанс, у зв?язку з чим призначення мінімального покарання, передбаченого санкцією інкримінованої ОСОБА_8 статті, не сприятиме його меті, тобто виправленню та запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень, як самим засудженим, так і іншими особами, а тому буде явно несправедливим, внаслідок його м?якості., не буде сприяти забезпеченню виконання целей кримінального провадження та завдання застосування закону про кримінальну відповідальність ( ст.1 КК та ст.2 КПК України).
Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для застосування максимальної міри покарання, як основного, так і додаткового, встановленого санкцією статті, що інкримінується ОСОБА_8 , на чому наполягає сторона обвинувачення в своїй апеляційній скарзі, вважаючи, що таке покарання буде занадто тяжким, з урахуванням особи обвинуваченого, не співмірним вчиненому кримінальному правопорушенню, передбаченому ч. 5 ст. 111-1 КК України, та особі засудженого.
За таких обстави, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 407 КПК України вирок суду 1-ї інстанції стосовно ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з ухваленням в цій частині апеляційним судом нового вироку, а апеляційна скарга прокурора частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 404-418, 420 КПК України, колегія суддів 

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Чечелівського районного суду міста Дніпра від 01 липня 2025 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч. 5 ст. 111-1 КК України в частині призначеного покарання скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання за ч. 5 ст. 111-1 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна та з позбавленням права обіймати посади пов`язані з використанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності строком на 12 (дванадцять) років.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з моменту затримання засудженого в порядку звернення вироку до виконання.
Строк додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності, рахувати з моменту відбуття основного покарання.
В іншій частині вирок Чечелівського районного суду міста Дніпра від 01 липня 2025 року залишити без змін.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору, обвинуваченому та його захиснику.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Судді ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3