РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2026 року | справа № 580/4884/26
| м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Орленко В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – Позивач) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою в якій просить:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (далі – Відповідач) щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 допомоги на вирішення соціально-побутових питань у зв`язку із довготривалим лікуванням; 
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу на вирішення соціально-побутових питань у зв`язку із довготривалим лікуванням;
- Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу.
В обгрунтування позовних вимог зазначено, що Позивач - ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортами від 20.01.2026 на отримання допомоги на вирішення соціально-побутових питань, у зв`язку із довготривалим лікуванням та від 30.01.2026 року на отримання підйомної допомоги, у зв`язку з переїздом на нове місце служби. В задоволенні вказаних рапортів Позивача було відмовлено. Позивач зазначає, що перебував на безперервному стаціонарному лікуванні понад 30 діб поспіль (із 24.10.2025 по 14.01.2026), у зв`язку з наслідками мінно-вибухової травми та контузії, отриманих під час захисту Батьківщини у 2017 році. Посилаючись на Постанову КМУ № 704 та Окреме доручення Міністра оборони України № 38/уд від 04.01.2026, він стверджує, що повністю дотримався умов для отримання цієї матеріальної допомоги, надав командиру частини всі підтверджувальні медичні документи, проте відповідач безпідставно відмовив у виплаті. Крім цього також зазначає, що у зв`язку із призначенням на нову посаду переїхав для проходження військової служби за контрактом до іншого населеного пункту — з в/ч НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) до в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ). Відповідно до ст. 9-1 Закону України № 2011-ХІІ та Наказу Міноборони № 45, обов`язок щодо прийняття рішення, нарахування та виплати підйомної допомоги покладено саме на командира за новим місцем служби. Натомість відповідач порушив строки розгляду рапорту та протиправно перенаправив документ до попередньої військової частини, усунувшись від виконання власних повноважень.
Ухвалою від 18.05.2026 року суддею Орленко В.І. відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Представник Відповідача позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити повністю, надав до суду письмовий відзив на позов, в якому зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Відповідач наголошує, що згідно з Постановою КМУ № 704 виплата такої допомоги є правом, а не обов`язком керівника та здійснюється виключно в межах асигнувань. Окрім того, Окремим дорученням Міністра оборони України № 38/уд визначено виключний перелік умов для її отримання у 2026 році. Надані Позивачем медичні документи свідчать про його лікування у зв`язку з наслідками травми колінного суглоба та асептичного некрозу, проте Позивач належними доказами не обґрунтував і не довів, що це захворювання пов`язане із захистом Батьківщини та потребує проведення багатоетапного хірургічного лікування, індивідуального догляду чи інших специфічних заходів, передбачених зазначеним дорученням. Представник відповідача додатково зазначає, що матеріали справи не містять доказів фактичного переїзду позивача з одного населеного пункту в інший. Відповідно до витягів із наказів по стройовій частині, як попередньої в/ч НОМЕР_2 , так і нової в/ч НОМЕР_1 , місцем дислокації обох підрозділів (та місцем служби позивача на відповідних посадах) визначено одне й те саме місто — АДРЕСА_2 . Оскільки факт зміни населеного пункту у зв`язку з призначенням на посаду або передислокацією військової частини відсутній, правових підстав для нарахування цієї допомоги немає.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Матеріалами справи встановлено, що Позивач згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_2 №162 від 27.07.2025 вибув до нового місця служби - Військової частини НОМЕР_1 .
В період часу з 27.07.2025 року по 09.02.2026 рік Позивач проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 .
20.01.2026 року Позивачем на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 був поданий рапорт на отримання допомоги на вирішення соціально-побутових питань, у зв`язку із довготривалим лікуванням. 
У відповідь на рапорт Позивача до колл-центру оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Військовою частиною НОМЕР_1 була надана відповідь від 04.05.2026 року (вих. 2/1300) в якій зазначено, що у виплаті допомоги на вирішення соціальнопобутових питань у зв`язку із довготривалим лікуванням відмовлено.
30.01.2026 року Позивачем на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 був поданий рапорт на отримання підйомної допомоги у зв`язку з переїздом на нове місце служби. 
На рапорт Позивача до колл-центру оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Військовою частиною НОМЕР_1 була надана відповідь від 04.05.2026 року (вих. 2/1300) в якій повідомлено, що обов`язок у виплаті підйомної допомоги у зв`язку з переїздом на нове місце служби керівництвом Військовою частиною НОМЕР_1 було делеговано на військову частину НОМЕР_2 .
Вважаючи вищевказані відмови Військової частини НОМЕР_1 безпідставними та необґрунтованими, Позивач звернувся з відповідним позовом до суду. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною другою ст.19 Конституції України органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень і у спосіб, визначений Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №2011- ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі «Закон №2011- ХІІ»), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
За умовами частини 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших, утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Кабінет Міністрів України від 30 серпня 2017 року прийняв постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (далі - постанова КМУ № 704, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 3 постанови № 704 виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).
Підпунктом 3 пункту 5 Постанови № 704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Пунктом 6 рішення Міністра оборони України від 4 січня 2026 року № 38/уд встановлено, що матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати військовослужбовцям один раз у 2026 році в розмірі місячного грошового забезпечення, виключно за наявності таких підстав: 
6.1. у разі наявності у військовослужбовця інвалідності, отриманої внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини; 
6.2. сім`ям військовослужбовців, які захоплені в полон (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно) чи заручниками, а також інтернованим в нейтральних державах або визнані безвісно відсутніми; 
6.3. внаслідок події, яка настала у 2026 році або у грудні 2025 року та за умови, що право на отримання зазначеної допомоги не було реалізовано у рік настання події, а саме 
6.3.1. смерть військовослужбовця та/або його дружини (чоловіка), дітей та батьків військовослужбовця; 
6.3.2. народження дитини у військовослужбовця, в тому числі її усиновлення; 
6.3.3. порушення стану здоров`я військовослужбовця, його дружини (чоловіка), дітей та батьків військовослужбовця, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (форма № 027/0), довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії, висновок лікарсько-консультативної комісії), а саме: 
6.3.3.1. захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит В, С; 
6.3.3.2. перебування військовослужбовця понад 30 днів поспіль на лікуванні, реабілітації або у відпустці для лікування у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом) або захворюванням, які пов`язані із захистом Батьківщини та потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки, ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду. протирецидивного лікування: 
6.3.3.3. перебування військовослужбовця, його дружини (чоловіка), дітей та батьків військовослужбовця на лікуванні онкологічного захворювання, що потребує хірургічного лікування, променевої та (або) хіміотерапії, незалежно від року встановлення діагнозу онкологічного захворювання; 
6.3.3.4. поранення (контузії, травми, каліцтва) військовослужбовця, пов`язаного із захистом Батьківщини, отриманого під час виконання завдань під час воєнного стану; 
6.3.3.5. поранення (тяжкі травми, каліцтва) дружини (чоловіка), дітей та батьків військовослужбовця, пов`язаного із військовою агресією російської федерації проти України.
Так, матеріалами справи встановлено, що 22.10.2025 року згідно направлення військової частини НОМЕР_1 на стаціонарне лікування до Військово-медичного клінічного центру південного регіону №2/1646 Позивач вибув на лікування із скаргами на наслідки мінно-вибухової травми, яку він отримав в 2017 році під час захисту Батьківщини в зоні бойових дій.
20.01.2026 року Позивачу була надана виписка із медичної карти стаціонарного хворого №1810 від 14.01.2026 року військової частини НОМЕР_3 в якій зазначений період лікування Позивача понад 30 діб – з 24.10.2025 року по 14.01.2026 року, а також вказані діагнози:
1) Основний діагноз – «Ідіопатичний асептичний некроз кістки, гомілка Опис діагнозу: Наслідки закритої травми правого колінного суглобу (2020р.), розриву передньої хрестоподібної зв`язки, лікованого оперативно (01.12.2020 - артроскопія правого колінного суглобу, аутопластика ПХЗ сухожилком напівсухожилкового м`язу з фіксацією гвинтами Biotwin), у вигляді зміцнілих рубців, посттравматичного правобічного гонартрозу II ст., Насептичного некрозу правого колінного суглобу з больовим синдромом та значним порушенням функції»;
2) Супутній діагноз – «Наслідки перенесеної МВТ (мінно-вибухової травми), ЗЧМТ, струсу головного мозку, акубаротравматичного ураження обох вух у вигляді хронічної двобічної нейросенсорної приглухуватості, розсіяною дрібновогнищевої симптоматики, цефалічного, вести було-атактичного та астено-вегетативного синдромів».
У вказаній виписці, в розділі «Анамнез хвороби» також зазначено, що Позивач брав участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військової агресією проти України. Згідно з довідкою про обставини травми №1285 від 14.12.2017 року, виданою командиром в/ч НОМЕР_4 , внаслідок мінометного обстрілу 26.06.2017 року отримав міно-вибухову травму, закриту черепно-мозкову травму, акубаротравму. Також вказано, що довідкою про обставини травми № 1021/5/1792 від 12.11.2024 встановлено, що під час виконання обов`язків військової служби 07.08.2020 отримав пошкодження хрестоподібної зв`язки, зовнішньої колатеральної зв`язки правого колінного суглобу госпіталізований у КНП «ЗРБЛ» ЧРР, де 01.12.2020 проведено операцію: артроскопія правого колінного суглобу аутопластика ПХЗ сухожилком напівсухожилкового м`язу з фіксацією гвинтами.
З урахуванням вказаного суд висновує, що у відповідності до положень Окремого доручення Міністра оборони України №38/уд від 04.01.2026 року, Позивачем були дотримані всі вимоги, щодо отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а саме надані всі підтверджуючі документи щодо перебування на довготривалому лікуванні понад 30 діб внаслідок мінно-вибухової травми, яка пов`язана із захистом Батьківщини.
В частині відмови ОСОБА_1 в нарахуванні та виплаті підйомної допомоги, у зв`язку з переїздом на нове місце служби, суд зазначає наступне.
Згідно п.3 статті 91 Закону № 2011-ХІІ, при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно п.3 наказу Міністерства Оборони України №45 від05.02.2018 року «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги», виплата військовослужбовцям підйомної допомоги та добових здійснюється за новим місцем військової служби (місцем навчання) із застосуванням автоматичних (автоматизованих) систем опрацювання даних за умови наявності (використання) таких систем у військовій частині (установі) та відповідно до наказу командира (начальника) військової частини (військового навчального закладу) із зазначенням нарахованої суми виплат.
Отже, суд дійшов висновку, що уповноваженою особою на прийняття рішення на виплату такої допомоги є командир саме військової частини куди переводиться військовослужбовець на нове місце служби.
Так, матеріалами справи встановлено, що на момент подачі рапорту Позивач проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_2 .
Військова частина НОМЕР_2 має адресу розташування в АДРЕСА_1 . Військова частина НОМЕР_1 до якої Позивач вибув для проходження служби розташована в АДРЕСА_3 (в ході розгляду справи Відповідачем вищевказана обставина спростована не була). 
У відповіді Військової частини НОМЕР_1 від 04.05.2026 року вих. №2/1300 зазначено, що рапорт щодо виплати підйомної допомоги, який Позивач подав 30.01.2026 року Військовою частиною НОМЕР_1 був переданий до Військової частини НОМЕР_2 для вирішення питання його задоволення чи не задоволення. 
Дані дії Відповідача, на переконання суду, є неправомірними, оскільки, саме командир Військової частини НОМЕР_1 куди Позивач прибув на нове місце служби уповноважений приймати таке рішення. Таке повноваження згідно вимог наказу Міністерства Оборони України №45 від 05.02.2018 року не належить командуванню Військової частини НОМЕР_2 .
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про протиправність дій Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 в нарахуванні та виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, у зв`язку з довготривалим лікуванням. З огляду на це, позовна вимога в цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
В даному контексті, оскільки суд встановив неправомірність дій Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 в нарахуванні та виплаті підйомної допомоги, у зв`язку з переїздом на нове місце служби, то суд виходить за межі позовних вимог і з метою відновлення порушених права Позивача також визнає протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 в цій частині. 
Оцінюючи позовні вимоги в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу на вирішення соціально-побутових питань та підйомну допомогу, суд виходить з того, що прийняття рішення про такі виплати належить до дискреційних повноважень командира Військової частини НОМЕР_1 .
Суд не може підміняти собою орган військового управління та перебирати на себе його виключні повноваження, оскільки право оцінки підстав для нарахування вказаних видів грошового забезпечення надано саме відповідачу. 
Водночас, з метою ефективного захисту порушеного права та повного відновлення інтересів Позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорти ОСОБА_1 про виплату допомоги на вирішення соціально-побутових питань та підйомної допомоги, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні та прийняти відповідні рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх часткового задоволення.
Решта доводів Відповідача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. 
Судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись ст. ст. 2, 90, 139-143, 242-246, 255, 295-297 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 допомоги на вирішення соціально-побутових питань, у зв`язку із довготривалим лікуванням та підйомної допомоги, у зв`язку з переїздом на нове місце служби. 
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорти ОСОБА_1 від 21.01.2026 про нарахування та виплату допомоги на вирішення соціально-побутових питань, у зв`язку із довготривалим лікуванням та від 31.01.2026 про нарахування та виплату підйомної допомоги, у зв`язку з переїздом на нове місце служби та прийняти обґрунтоване рішення за результатами їх розгляду, з урахуванням правової оцінки наданої судом у мотивувальній частині цього рішення.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Судові витрати не розподіляються.
Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку із початком функціонування модулів ЄСІТС з урахуванням підпунктів 15.1, 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VIIПерехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до рішення ВРП від 17.08.2021 №1845/О/15-21 Про затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.
Копію рішення направити сторонам справи.

Рішення складене та підписане 17.09.2026.

Суддя | Валентина ОРЛЕНКО