| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/38375/24 Головуючий у І інстанції - Парненко В.С.
Суддя-доповідач - Ясиновський І.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Ясиновського І.Г., 
суддів: Безименної Н.В., Компанієць І.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мадіс» на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби у м. Києві до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мадіс» про стягнення податкового боргу, - 

В С Т А Н О В И Л А:

Головне управління ДПС у м. Києві звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мадіс», в якому просило стягнути з розрахункових рахунків Товариства з обмеженою відповідальністю «Мадіс» податковий борг у розмірі 210 781,37 грн.
В обґрунтування позовних вимог Позивач вказував, що відповідно до інтегрованої картки платника податків, Відповідач має заборгованість перед бюджетом у розмірі 210 781,37 грн. Відповідачем борг не сплачено, а тому він підлягає примусовому стягненню у судовому порядку.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мадіс» подало апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Мадіс» посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Апеляційна скарга мотивована тим, що підстави для нарахування податкового боргу відсутні у зв`язку з тим, що податкове зобов`язання було раніше сплачене відповідачем повністю. Також Відповідач наголошує на невірному визначенні суми податкового повідомлення-рішення, на підставі якого виникла заборгованість.

Позивачем подано додаткові пояснення у справі, в яких він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Мадіс», а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Відповідач перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у м. Києві.
Станом на день звернення до суду за Відповідачем обліковується податковий борг у розмірі 210 781,37 грн, який виник на підставі: 
- податкового повідомлення-рішення форми «Р» від 18.04.2024 року №310930413 на загальну суму 97 284,00 гривень;
- податкового повідомлення-рішення форми «Р» від 15.05.2024 року №399880413 на загальну суму 112 367,00 гривень; 
- податкового повідомлення-рішення форми «Ш» від 11.01.2024 року №20300415 на загальну суму 21 779,29 гривень; 
- податкового повідомлення-рішення форми «ПС» від 21.05.2024 року №428740415 на загальну суму 340,00 гривень.
Задля стягнення податкового боргу з Відповідача Позивач, відповідно до підпункту 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України звернувся до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем не надано до суду доказів сплати узгодженої суми податкової заборгованості у добровільному порядку.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до положень статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності (підпункт 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Відповідно до підпункту 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).
Платник податків зобов`язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є, відповідно до цього Кодексу незалежно від того, чи провадив такий платник податку господарську діяльність у звітному періоді (пункт 49.2 статті 49 Податкового кодексу України).
Відповідно до пункту 54.1 статті 54 Податкового кодексу України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом (підпункт 57.1 статті 57 Податкового кодексу України).
У разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу (підпункт 57.3 статті 57 Податкового кодексу України).
Так, податковий борг Відповідача виник на підставі несплати ним сум податкових зобов`язань, нарахованих на підставі:
- податкового повідомлення-рішення форми «Р» від 18.04.2024 року №310930413 на загальну суму 97 284,00 гривень;
- податкового повідомлення-рішення форми «Р» від 15.05.2024 року №399880413 на загальну суму 112 367,00 гривень; 
- податкового повідомлення-рішення форми «Ш» від 11.01.2024 року №20300415 на загальну суму 21 779,29 гривень; 
- податкового повідомлення-рішення форми «ПС» від 21.05.2024 року №428740415 на загальну суму 340,00 гривень.
Колегія суддів звертає увагу, що податкові повідомлення-рішення належним чином вручені Відповідачу, в адміністративному та судовому порядку не оскаржувались.
Згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
У разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення (пункт 59.1 статті 59 Податкового кодексу України).
Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання (пункт 59.3 статті 59 Податкового кодексу України).
Податкова вимога надсилається також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов`язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення (пункт 59.4 статті 59 Податкового кодексу України).
Як вбачається з матеріалів справи, на адресу Відповідача направлялася податкова вимога від 28.03.2023 № 0001368-1303-2615.
Доказів оскарження зазначеної вище податкової вимоги, ТОВ «Мадіс» також не надано.

Відповідачем в апеляційній скарзі зазначено, що станом на початок січня 2024 року та до 10 травня 2024 року у нього був відсутній податковий борг, що підтверджується відомостями з Інтегрованої картки з податку на прибуток підприємств та Інтегрованої картки з податку на додану вартість.
Враховуючи вищевикладене, Відповідачем наголошено, що податкова вимога від 28.03.2023 №0001368-1303-2615 в силу приписів ст. 60 ПК України вважається відкликаною, внаслідок чого у ТОВ «Мадіс» був відсутній податковий борг.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.п. 60.1.1 п. 60.1 ст. 60 ПК України податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.
Згідно з п. 60.2 ст. 60 ПК України у випадках, визначених підпунктом 60.1.1 пункту 60.1 цієї статті, податкова вимога вважається відкликаною у день, протягом якого відбулося погашення суми податкового боргу в повному обсязі.
Згідно з Інтегрованою карткою платника податків (а.с. 23-24) погашення суми податкового боргу в повному обсязі ТОВ «Мадіс» не відбулося, оскільки за вказаний Відповідачем період (з січня 2024 року до 10 травня 2024 року), в останнього обліковувалась заборгованість в розмірі 0,77 грн.
Відповідачем в апеляційній скарзі зазначено, що в Інтегрованій картці існувала лише недоїмка в розмірі 0,77 грн, що стосується єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який є загальнообов`язковим збором, а не податком.
Проте, колегія суддів звертає увагу, що 0,77 грн є заборгованістю з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), а не недоїмкою, що стосується єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як це помилково вказує ТОВ «Мадіс».
Таким чином, в період з січня 2024 року до 10 травня 2024 року у Відповідача не був погашений в повному обсязі податковий борг, що підтверджується відомостями з Інтегрованої картки з податку на додану вартість.
Відповідно до пунктів 95.1, 95.2, 95.3 статті 95 Податкового кодексу України, контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі. Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
Стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.
Як передбачено підпунктом 20.1.19 пунктом 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України; стягувати суми недоїмки із сплати єдиного внеску; стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України.
Відповідно до підпункту 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що заявлена сума є узгодженою та підлягає стягненню в судовому порядку.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.
Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно з пунктом 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
При цьому, відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглянувши доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «Мадіс», викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мадіс» залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року - без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий-суддя: І.Г. Ясиновський

Судді: Н.В. Безименна

І.Д. Компанієць