Справа № 420/2541/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 липня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 за результатом якого позивач просить: 
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо непроведення ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку однією сумою;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) провести нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки по фактичного розрахунку однією сумою за період з 28.03.2023 року по день фактичного розрахунку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ).
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо непроведення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) виплати компенсації втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманої виплати грошового забезпечення з 18.02.2023 року по день фактичного розрахунку.
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) провести нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманої виплати грошового забезпечення за період 18.02.2023 року по день фактичного розрахунку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 , у період з 01.08.2014 по 08.09.2015 та з 21.02.2020 по 14.01.2022 та з 25.02.2022 по 26.12.2024 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Проте, лише 25.12.2025 на його картковий рахунок надійшла виплата додаткової винагороди у збільшеному розмірі до 100 000 грн за період лютого місяця 2023 пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні та надали картки особового рахунку військовослужбовця в розмірі 95322,58 грн. . Позивач стверджує, що відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за час несвоєчасної виплати суми додаткової винагороди. Враховуючи несвоєчасне проведення повного розрахунку при звільненні, позивач вважає, що має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку та компенсації втрати частини доходів.
Ухвалою суду від 16 лютого 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
До суду надійшов відзив на позов, в якому наголошено на необґрунтованості вимог позивача, зазначено, що позивач, вважаючи проведений з ним розрахунок за час стаціонарного лікування неправильним, звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою, щодо виплати додаткової винагороди за періоди лікування, надавши повний перелік необхідних та підтверджуючих документів.
На виконання вищезазначеної заяви, військовою частиною НОМЕР_1 , 25.12.2025, було виплачено Позивачу додаткову винагороду за спірні періоди лікування.
Втім, варто наголосити та зазначити, що позивач, після отримання поранення під час захисту Батьківщини під час проходження лікування, не надавав військовій частині НОМЕР_1 всіх необхідних документів, які б підтверджували перебування останнього на стаціонарному лікування.
У зв`язку із даним фактом, військова частина НОМЕР_1 фактично була позбавлена можливості, після ретельної перевірки всіх медичних документів, прийняти остаточне рішення, стосовно нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди за періоди лікування.
Відповідно, правові підстави на виплату додаткової винагороди за періоди лікування позивача, у військової частини НОМЕР_1 з`явилися лише після звернення позивача із заявою та повним переліком медичних документів, стосовно проходження останнім стаціонарного лікування.
У зв`язку із вищенаведеним, позовні вимоги, стосовно зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди за період лікування, є недоречними та задоволенню не підлягають.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно посвідчення серії НОМЕР_4 є учасником бойових дій.
ОСОБА_1 у період з 01.08.2014 по 08.09.2015 та з 21.02.2020 по 14.01.2022 та з 25.02.2022 по 26.12.2024 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , про що свідчать записи у військовому квитку.
Тобто позивач в період проходження служби в військовій частині НОМЕР_1 – до 26.12.2024 та на момент виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, з рапортом про виплату коштів за період перебування на стаціонарному лікуванні після отриманого поранення у зв`язку з Захистом Батьківщини не звертався.
28 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати коштів за період перебування на стаціонарному лікуванні після отриманого поранення у зв`язку з Захистом Батьківщини.
18 грудня 2025 року ОСОБА_1 отримав відповідь на його звернення за вих №0666/35/ НОМЕР_5 де командування військової частини НОМЕР_1 повідомило що проведено донарахування та виплату додаткової винагороди у збільшеному розмірі до 100 000 грн за період лютого місяця 2023 пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні та надали картки особового рахунку військовослужбовця.
25.12.2025 на картковий рахунок ОСОБА_1 надійшла виплата в розмірі 95322,58 грн.
28 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з заявою (Додаток) в якій просив:
« 1. Провести нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманої суми грошового забезпечення з 18.02.2023 по 25.12.2025.
2. Провести нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
3. Надати довідку про середній заробіток.»
Станом на момент подання подову до суду відповіді від військової частини не надходило.
Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною та за захистом своїх прав звернувся до суду.
Надаючи юридичну оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У рішенні Конституційного Суду України від 7.05.2002р. №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Отже, до спірних правовідносин застосовуються положення КЗпП України.
Частина 1 ст.47 КЗпП України, визначає, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Судом встановлено, що останнім днем служби позивача в військовій частині НОМЕР_1 є 26.12.2024 року, а розрахунок відповідачем по зверненню позивача від 28.11.2025 року було проведено 25.12.2025 року, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується учасниками справи.
За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Наведені вище висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 по справі № 1-5/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною 5 статті 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України та застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
В той же час слід зауважити, що умовою для виникнення обов`язку виплатити військовослужбовцю, додаткової винагороди у збільшеному розмірі до 100 000 грн за період лютого місяця 2023 пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні виник у відповідача після надання позивачем підтверджуючих документів.
Так, позивач 28.11.2025 року, вважаючи проведений з ним розрахунок за час стаціонарного лікування неправильним, звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою, щодо виплати додаткової винагороди за періоди лікування, надавши повний перелік необхідних та підтверджуючих документів.
При цьому відповідачем було перераховано таку суму додаткової винагороди на особовий рахунок позивача 25.12.2025, тобто з урахуванням часу на роботу органу Державної казначейської служби зарахування відбулось в межах місячного строку з дня надходження заяви.
Проте, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
Проте такого рапорту на день звільнення позивачем не подавалось.
Крім того, суд зазначає, що Верховний Суд, зокрема й у справах цієї категорії, неодноразово висловлював правову позицію про те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство може застосовуватися у випадках, коли норми спеціального законодавства не регулюють спірних правовідносин або коли про це зазначено у спеціальному законі.
Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується передусім порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення), а також порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Однак питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Такі питання врегульовані КЗпП України.
З огляду на викладене, у зв`язку з відсутністю в спеціальному законодавстві, яке регулює оплату праці військовослужбовців, норм, які встановлюють відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум, до правовідносин, які виникають під час звільнення з військової служби, допустимим є застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.
У цьому контексті Верховний Суд у постанові від 21.02.2024 у справі №520/1897/22 зауважив, що положення ч.1 ст.116, ч.1 ст.117 КЗпП України установлюють загальне правило, згідно з яким у випадку звільнення працівника власник або уповноважений ним орган зобов`язаний виплатити йому всі належні суми у день звільнення, а якщо в указаний строк цього не було зроблено з вини власника або уповноваженого ним органу, то підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь затримки до дня фактичного розрахунку.
Водночас ч.1 ст.117 КЗпП України визначені конкретні умови, за яких роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток за весь період затримки розрахунку.
Отже, обставини, з настанням яких необхідно здійснювати це правило, пов`язані з фактами звільнення працівника та невиплатою йому з вини власника або уповноваженого ним органу належних сум у день звільнення.
Верховний Суд наголосив, що ці обставини не зазнали змін внаслідок унесення змін до ст.ст.116, 117 КЗпП України Законом №2352-IX.
Як зазначалось вище, позивач не був звільнений з військової служби наказом військової частини НОМЕР_1 , а вибув до нового місця служби до військової частини НОМЕР_6 .
Таким чином, виключення військовослужбовця зі списків особового складу саме по собі не є підтвердженням завершення ним проходження військової служби як такої, оскільки, позивач вибув до нового місця служби, а отже, виплата йому грошового забезпечення здійснювалась за новим місцем служби з дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин військова служба позивача не завершена, оскільки він не звільнений з військової служби, а продовжував виконувати свої службові обов`язки на новому місці служби.
На підставі неведеного, враховуючи, що встановлені у справі фактичні обставини не відповідають умовам застосування ч.1 ст.117 КЗпП України, оскільки ця норма пов`язує настання відповідальності роботодавця із затримкою проведення остаточного розрахунку саме у зв`язку зі звільненням працівника, колегія суддів доходить висновку, що у відповідача відсутній обов`язок для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку сум індексації грошового забезпечення.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, сформовану у постановах від 29.05.2026 у справі №280/758/24, від 16.02.2026 у справі №360/110/24.
Таким чином, суд погоджується з аргументом відповідача, що у зв`язку з неподанням позивачем до військової частини НОМЕР_1 повний перелік необхідних та підтверджуючих документів під час проходження служби у відповідача не виникло правових підстав для виплати такої додаткової винагороди під час звільнення позивача та відповідач протягом місяця з дня надходження звернення з підтверджуючими документами перерахував позивачу суму додаткової винагороди, а тому обов`язку для виплати йому середнього заробітку у відповідача не виникло, через відсутність порушеного права.
Враховуючи встановлені судом обставини суд вважає, що у задоволенні вимог позивача про визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо непроведення ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку однією сумою та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) провести нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки по фактичного розрахунку однією сумою за період з 28.03.2023 року по день фактичного розрахунку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) слід відмовити.
Також не підлягають задоволенню вимоги щодо визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо непроведення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) виплати компенсації втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманої виплати грошового забезпечення з 18.02.2023 року по день фактичного розрахунку та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) провести нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманої виплати грошового забезпечення за період 18.02.2023 року по день фактичного розрахунку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ).
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи зазначену позицію Європейського суду з прав людини, суд надав відповідь на всі аргументи позивача, наведені в позовній заяві, які мають значення для правильного вирішення справи.
У зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 139 КАС України позивачеві не відшкодовуються.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст.295 КАС України.
Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст.255 КАС України. 

Суддя К.С. Єфіменко

.