Справа №295/15684/26
Категорія 16
2-о/295/268/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі: 
головуючого - судді Кузнєцова Д.В.,
за участю секретаря судового засідання Карпішиної С.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомир Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про встановлення факту смерті
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із указаною заявою, в якій зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Луганськ Луганської області померла його мати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заявник вказує, що оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій російською федерацією території України, у нього відсутня можливість отримати свідоцтво про смерть матері в органах реєстрації актів цивільного стану України. Як слідує зі змісту заяви, встановлення факту смерті потрібно для оформлення громадянином ОСОБА_1 спадщини після померлої. 
З огляду на викладене, ОСОБА_1 просить суд встановити факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянки України ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території України - у м. Луганськ Луганської області.
Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 08.09.2026 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження.
Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, заяву підтримує та просить задовольнити. 
Представник заінтересованої особи - Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомир Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явилася, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника заінтересованої особи. У заяві представник додатково вказала, що в архіві Відділу ДРАЦС актового запису про смерть ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не виявлено.
Суд, вивчивши й дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.
До членів сім`ї чи близьких родичів, згідно зі статтею 71 ЦПК України, належать чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, над якою встановлено опіку чи піклування, член сім`ї або близький родич цих осіб.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7).
Із наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть від 25.07.2026 року, виданого так званим самопроголошеним «Жовтневим відділом запису актів громадянського стану м. Луганська департаменту запису актів громадянського стану Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки» слідує, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Луганськ (а.с. 8).
Згідно з вимогами ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи».
У відповідності до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування положень статті 257-1 Цивільного процесуального кодексу України» (вих. №9-1129/0/4-16 від 15.04.2016 року) питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом.
Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.
Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.
Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.
Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України.
Відповідно до ст. 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
На підставі викладеного, суд приймає до уваги фактичні обставини у вигляді письмової інформації, яка викладена у виданому незаконним органом Свідоцтві про смерть серії № НОМЕР_1 від 25.07.2026 року, а саме те, що  ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином, суд вважає, що факт смерті  ОСОБА_2 підтверджений наданими заявником доказами.
У відповідності до вимог абзацу другого частини першої статті 317 ЦПК України заявниками в справах про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, можуть бути члени сім`ї померлого, їх представники або інші заінтересовані особи (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси).
За змістом пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 14 ЦПК України (1501-06) рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом.
Стаття 318 ЦПК України містить загальні вимоги до змісту заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, однією з яких є обов`язок вказати у заяві мету, з якою особа-заявник просить встановити цей факт, зокрема, факт смерті.
Факт смерті, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , має для нього юридичне значення, оскільки надає право для проведення державної реєстрації смерті на території України, яка контролюється державними органами, а саме Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомир Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. Подальше отримання Свідоцтва про смерть встановленого зразку необхідне заявнику також для реалізації своїх спадкових прав.
Відповідно до наказу Міністерства розвитку громад на території України №376 від 28.02.2025 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.03.2025 за № 380/43786, «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» м. Луганськ є тимчасово окупованою територією України з 07.04.2014 року.
Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 
1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 
2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.
Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини справи, суд дійшов висновку, що вимоги заяви є обґрунтованими, а тому задовольняє їх в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст. 2-5, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 315-319 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити. 
Встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки села Лугівка Великописарівського району Сумської області, Україна, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 на тимчасово окупованій території в м. Луганськ Луганської області, Україна.
Рішення суду підлягає негайному виконанню.
Копію рішення суду невідкладно направити до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомир Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України для державної реєстрації смерті особи.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сила після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Оскарження рішення суду не зупиняє його виконання.
Відомості про учасників справи:
Заявник: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомир Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, адреса: м. Житомир, майдан Соборний, 1, код ЄДРПОУ 42506517.

Суддя      Д.В. Кузнєцов