Справа № 373/2172/25 

ОКРЕМА ДУМКА

судді Переяславського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 до ухвали Переяславського міськрайонного суду Київської області від 23.07.2026 у справі № 373/2172/25 за результатами розгляду клопотання прокурора в кримінальному провадженні № 12025110000000344 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.286-1 КК України, про продовження строку тримання під вартою.
Короткий виклад суті клопотання:
У клопотанні відтворено виклад фактичних обставин злочину, які прокурор вважає встановленими, зазначені в обвинувальному акті, викладено процесуальні дії та рішення щодо затримання обвинуваченого та обрання щодо нього запобіжного заходу та його перебування під вартою. Зроблені посилання на рішення ЄСПЛ у справах «Феррарі – Браво проти Італії», «Фокс, Кемпел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «W проти Швейцарії», норми КПК, у тому числі ст. 9, 184, 331. Окремо не зазначено про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення.
Наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, у клопотанні обґрунтовано тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченому, а також тим, що з 06.12.2024 ОСОБА_2 «рахується» як військовослужбовець, що самовільно залишив військову частину, у зв`язку з чим ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, розпочато досудове розслідування 11.04.2025 за ч. 5 ст. 407 КК України.
Наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, у клопотанні обґрунтовано тим, що обвинувачений «володіє інформацією стосовно характеризуючих, в тому числі біографічних даних свідків та потерпілих, які надали органу досудового розслідування показання стосовно нього, крім того деяких з них ОСОБА_2 знає особисто, у зв`язку з чим останні перебуваючи на волі матиме можливість безперешкодно впливати на вказаних учасників процесу шляхом підкупу, примусу, погроз з метою зміни або відмови їх від показів.»
Наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, у клопотанні обґрунтовано тим, що « ОСОБА_2 може вчинити інші кримінальні правопорушення, враховуючи, що він з 06.12.2024 рахується як військовослужбовець, що самовільно залишив військову частину, він може продовжити уникати військової служби, фактично вчиняти кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.»
Окремо зроблено посилання на цитати з рішень ЄСПЛ у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», а також згадано рішення у справі «Тимошенко проти України», п. 17 листа ВССУ № 511-550/0/4-13 від 04.04.2013.
Недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні обґрунтовано тими ж обставинами, які наведені на обґрунтування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 . ч. 1 ст. 177 КПК України
До клопотання не додано жодних документів.
Стислий зміст ухвали суду.
23.07.2026 колегія суддів Переяславського міськрайонного суду Київської області розглянула клопотання прокурора та постановила запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_2 змінити на домашній арешт із забороною залишати житло цілодобово із покладенням обов`язків: не відлучатися з Київської області без дозволу суду, утримуватись від спілкування із свідками та потерпілими ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 . ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів обґрунтувала із посиланням на рішення ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції» тим, що « ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, покарання за який передбачено у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років. Отже, покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення його вини у вчиненні кримінального правопорушення саме по собі суттєво підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду. До того ж, наявність наразі можливостей залишити територію України у незаконний спосіб поза офіційними пунктами пропуску через державний кордон України, підвищує вірогідність порушення обвинуваченим ОСОБА_2 процесуальних обов`язків в контексті означеного ризику… Таким чином, усвідомлюючи невідворотність покарання, у разі визнання винуватим, в разі застосування до них більш м`якого запобіжного заходу, ОСОБА_2 може вдатися до дій, які будуть направлені на виїзд за межі України шляхом виїзду до непідконтрольних територій України, що у свою чергу унеможливить належне здійснення кримінального провадження.»
З врахуванням необхідності безпосередності дослідження доказів під час судового провадження, в тому числі й допиту свідків, суд вважає, що станом на даний час не зменшився також ризик впливу на потерпілих і свідків.
Крім того, за повідомленням прокурора в судовому засіданні та за даними Єдиного реєстру досудових розслідувань, злочинні дії, що ставляться у провину ОСОБА_2 , вчинені ним в період самовільного залишення військової частини. Відтак, на думку суду, у кримінальному провадженні наявний також ризик вчинення іншого кримінального правопорушення.»
Також вказано, що «доводи захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також його твердження, що стороною обвинувачення не доведено, що заявлені ризики не зменшились, суд вважає безпідставними.»
Разом з тим, в ухвалі із посиланням на підхід Європейського суду з прав людини зазначено, що «продовження строків тримання особи під вартою як впродовж досудового розслідування, так і судового розгляду ґрунтується на презумпції, що з перебігом розслідування чи судового слідства справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії. Відповідно, кожне наступне клопотання про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз як підстави подальшого втручання у право особи на свободу…
З огляду на викладене, суд вважає, що тим ризикам, про які зазначив прокурор, зможе дієво запобігти більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, із забороною залишати житло цілодобово.
До того ж, під час судового засідання прокурором не обґрунтовано неможливості застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу, з урахуванням тривалості перебування ОСОБА_2 під вартою.
В поданому клопотанні та в судовому засіданні, прокурор лише вказує на таку неможливість без жодного її обґрунтування.»
З окремими мотивами суду та результатами розгляду клопотання не погоджуюся, а тому, на підставі ч. 3 ст. 375 КПК України, висловлюю свою окрему думку.
Хід кримінального провадження, що стосується питання застосування запобіжного заходу.
Відповідно до даних реєстру матеріалів досудового розслідування та інформації, викладеної в клопотанні, 02.05.2025 о 07:00 ОСОБА_2 затримано; ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03.05.2025 до ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26.06.2025 строк дії запобіжного заходу продовжено до 30.07.2025.
25.07.2025 до Переяславського міськрайонного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні.
Ухвалою Переяславського міськрайонного суду Київської області від 28.07.2025 продовжено щодо ОСОБА_2 строк тримання під вартою на 60 днів.
При цьому ухвалою Переяславського міськрайонного суду Київської області від 28.07.2025 повернуто обвинувальний акт прокурору.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24.09.2025 задоволено апеляційну скаргу прокурора та скасовано ухвалу про повернення обвинувального акту прокурору і призначено новий розгляд у суді першої інстанції, а також задоволено клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу ОСОБА_2 у виді тримання під вартою на строк 60 днів.
Ухвалою Переяславського міськрайонного суду Київської області від 20.11.2025 продовжено ОСОБА_2 строк тримання під вартою на строк 60 днів.
Ухвалою Переяславського міськрайонного суду Київської області від 08.01.2026 продовжено ОСОБА_2 строк тримання під вартою на строк 60 днів.
Ухвалою Переяславського міськрайонного суду Київської області від 04.03.2026 продовжено ОСОБА_2 строк тримання під вартою на строк 60 днів. Суддею ОСОБА_1 висловлено окрему думку щодо цієї ухвали.
Ухвалою Переяславського міськрайонного суду Київської області від 29.04.2026 продовжено ОСОБА_2 строк тримання під вартою на строк 60 днів. Суддею ОСОБА_1 висловлено окрему думку щодо цієї ухвали.
Ухвалою Переяславського міськрайонного суду Київської області від 04.06.2026 продовжено ОСОБА_2 строк тримання під вартою на строк 60 днів. Суддею ОСОБА_1 висловлено окрему думку щодо цієї ухвали.
Положення законодавства, які мають бути застосовані при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою.
Згідно зі ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Частинами 1, 2 ст. 11 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження повинна бути забезпечена повага до людської гідності, прав і свобод кожної особи. Забороняється під час кримінального провадження піддавати особу катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню, вдаватися до погроз застосування такого поводження, утримувати особу у принизливих умовах, примушувати до дій, що принижують її гідність.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 КПК України під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
Відповідно до приписів ч. 1 – 4 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.
Слідчий суддя, суд має право зобов`язати підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, судом, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті.
Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
При розгляді зазначеного клопотання суд має керуватися, крім приписів КПК України, ще нормами Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахуванням рішень Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини.
Відповідно до положень ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. У разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи його перепинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід, обґрунтованість якого протягом сімдесяти двох годин має бути перевірена судом. Затримана особа негайно звільняється, якщо протягом сімдесяти двох годин з моменту затримання їй не вручено вмотивованого рішення суду про тримання під вартою.
Статтею 62 Конституції України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У п. «b» ч. 1 ст. 5 ЄКПЛ визначено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.
Практика Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини, що мала б бути застосована при розгляді клопотання.
У п.4 рішення Конституційного Суду України від 19 червня 2024 року № 7-р(II)/2024 зазначено, що Конституційний Суд України виходить із того, що позбавлення людини свободи, зокрема в разі застосування до неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є найбільш відчутною формою обмеження її конституційного права на свободу та особисту недоторканність, тому у статті 29 Конституції України встановлено посилені гарантії захисту цього права від свавільного обмеження.
В пункті 4.2 цього рішення Конституційний Суд України вказав, що він виходить із того, що приписи статті 29 Конституції України допускають застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою як обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність. Однак таке обмеження має бути домірним і не порушувати визначені у частині другій вказаної статті Конституції України посилені гарантії захисту зазначеного конституційного права людини від свавільного втручання у разі застосування до неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, які полягають у тому, що нікого не можна тримати під вартою «інакше як за вмотивованим рішенням суду» і «тільки на підставі та в порядку, встановлених законом».
Конституційний Суд України, розвиваючи зазначені юридичні позиції, наголошує, що за частиною другою статті 29 Конституції України застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою тільки на підставах та в порядку, встановлених законом, означає, що таке законодавче унормування має сприяти досягненню мети кримінального провадження й захисту відповідних публічних інтересів, а запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має бути застосований, якщо досягти цієї мети та забезпечити такий захист не можна в інший спосіб, менш обтяжливий для конституційного права на свободу та особисту недоторканність. Зрештою, має бути досягнуто обґрунтованого балансу між забезпеченням ефективного здійснення кримінального провадження та вказаним конституційним правом особи, щодо якої таке провадження відкрито, зважаючи на тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюють таку особу, наявність ризиків у зв`язку з неналежною процесуальною поведінкою такої особи для виконання завдань кримінального провадження й захисту відповідних публічних інтересів. Такого балансу неможливо досягти, якщо в кримінальному провадженні буде наявний лише один винятковий запобіжний захід - тримання під вартою. Зазначене унормування не може також обмежувати повноваження слідчого судді, суду застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на підставі вмотивованого рішення, ухваленого в порядку справедливої судової процедури, тобто законодавець має забезпечити слідчому судді, суду й наявність дискреції у кримінальному провадженні обрати інший, більш м`який, запобіжний захід, ніж указаний. Водночас застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише за вмотивованим рішенням суду згідно з частиною другою статті 29 Конституції України пов`язане зі змістом конституційного права на судовий захист, яке „передбачає не тільки можливість звернення особи до суду, а й, зокрема, право на обґрунтоване судове рішення“ [перше речення абзацу третього підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 17 червня 2020 року № 4-р(II)/2020)], та конституційними вимогами до судді чинити правосуддя, керуючись принципом правовладдя й основними засадами судочинства, як це встановлено приписами частини другої статті 129 Конституції України.
У п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» (заява № 40107/02) зазначено, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів, на які посилався заявник у своїх клопотаннях про звільнення з-під варти. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (див., серед інших джерел, рішення у справі «Лабіта проти Італії» (Labita v. Italy), [GC], № 26772/95, п. 153, ЄСПЛ 2000-IV).
У п. 84 цього рішення Суд нагадав, що пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано і потім узято під варту (див. рішення у справі «Буткявічюс проти Литви» (Butkevicius v. Lithuania), № 48297/99, п. 43, ЄСПЛ 2002-II (витяги)).
У п. 112 – 115 рішенні у справі «Грубник проти України» (заява № 58444/15) ЄСПЛ зазначив, що існування обґрунтованої підозри є умовою sine qua non для законності тривалого тримання під вартою, але зі спливом певного періоду часу такої підозри вже буде недостатньо: тому Суд має встановити: (1) чи продовжували інші підстави, наведені органами судової влади, виправдовувати позбавлення свободи, та (2) якщо такі підстави були «відповідними» та «достатніми», чи виявили національні органи влади «особливу ретельність» під час здійснення провадження. Суд також встановлював, що органи державної влади мають переконливо продемонструвати обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи, незалежно від того, наскільки воно коротке («Бузаджи проти Республіки Молдова» (Buzadji v. the Republic of Moldova), пункт 87).
Обов`язок посадової особи, яка відправляє правосуддя, зазначати відповідні та достатні підстави тримання під вартою – на додаток до наявності обґрунтованої підозри – покладається на неї з моменту ухвалення першого рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (там само, пункт 102).
Вирішуючи питання про звільнення або подальше тримання особи під вартою, органи державної влади зобов`язані розглянути альтернативні засоби забезпечення її явки до суду (там само, пункт 87).
До обґрунтувань, які згідно з практикою Суду вважаються «відповідними» та «достатніми» доводами (окрім наявності обґрунтованої підозри), належать такі підстави, як небезпека переховування від слідства, ризик чинення тиску на свідків або фальсифікації доказів, ризик змови, ризик повторного вчинення злочину, ризик спричинення порушення громадського порядку, а також необхідність захисту затриманого (там само, пункт 88).
Крім того, при оцінці недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, суд мав врахувати висновки, зроблені ЄСПЛ у рішеннях у справах «Мельник проти України» (заява № 72286/01), від 28 березня 2006 року, «Сукачов проти України» (заява № 14057/17) від 30 січня 2020 року, «Приходько та інші проти України» (заява № 32479/21 та 6 інших заяв) від 27 жовтня 2022 року, якими констатовано неналежність умов тримання осіб під вартою в умовах СІЗО.
У пункті 7 рішення ЄСПЛ у справі «Коцаба та інші проти України» (заява № 20293/16 та 2 інші заяви) зазначено, що Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики за пунктом 3 статті 5 Конвенції існування обґрунтованої підозри, що ув`язнений вчинив злочин, є умовою sine qua non для законності тривалого тримання під вартою, але зі спливом деякого часу цього вже недостатньо. У таких випадках Суд повинен встановити, чи продовжували інші підстави, наведені органами судової влади, виправдовувати позбавлення свободи. Якщо такі підстави були «відповідними» та «достатніми», Суд також повинен з`ясувати, чи продемонстрували компетентні національні органи влади «особливу ретельність» під час здійснення провадження. Суд також встановив, що органами державної влади має бути переконливо обґрунтовано будь-який період тримання під вартою, яким би коротким він не був. Вирішуючи питання про звільнення або подальше тримання особи під вартою, органи державної влади зобов`язані розглянути альтернативні засоби забезпечення її явки до суду. Вимога до суду надати «відповідні» та «достатні» підстави тримання під вартою - додатково до обґрунтованої підозри - застосовується вже під час ухвалення першого рішення щодо тримання під вартою під час досудового розслідування, тобто «негайно» після затримання (див., серед інших джерел, рішення у справі «Бузаджи проти Республіки Молдова» [ВП] (Buzadji v. the Republic of Moldova) [GC], заява № 23755/07, пункти 87 та 102, від 05 липня 2016 року).
У рішенні у справі «Корбан проти України» (заява № 26744/16) ЄСПЛ зазначив (п.157), що Суд застосовує ті ж критерії при оцінці розумності всього періоду позбавлення волі, незалежно від того, де утримувався заявник (у слідчому ізоляторі або вдома під домашнім арештом).
У п. 165 цього рішення ЄСПЛ вказав, що ухвала суду від 6 листопада 2015 року не містила жодного пояснення, яким чином вищезгадані обставини, які були виразно сприятливі для заявника, могли тлумачитися як обґрунтування, що дає підставу для домашнього арешту. Незважаючи на те, що слідча суддя зазначила особисту поруку членів парламенту, не ставлячи під сумнів її достовірність або не висловивши застереження щодо цього, вона не розглядала можливість застосування особистого зобов`язання як можливого запобіжного заходу. Вона також не розглядала можливість забезпечення участі заявника в суді за допомогою інших менш суворих запобіжних заходів, прямо передбачених українським законодавством для забезпечення належного ведення кримінального провадження, наприклад, особистого зобов`язання або звільнення під заставу (див. пункт 96 вище).
У п.177 – 180 цього рішення зазначено, що Суд приймає до уваги той факт, що саме заявник попросив замінити його попереднє ув`язнення на домашній арешт (див. пункт 50 вище). Проте це не може бути витлумачено як відмова від своїх прав, передбачених статтею 5 Конвенції (див., із урахуванням необхідних відмінностей (mutatis mutandis), вищезгадану справу Бузаджі, наведену вище, пп. 106-10). У своїй практиці Суд вважає, що право на свободу є надто важливим у демократичному суспільстві для того, щоб особа втратила переваги від захисту Конвенцією своїх прав просто тому, що сама дозволила взяти себе під варту (див. справу «Сторк проти Німеччини», № 61603/00, п. 75, ЄСПЛ 2005 V). З фактів справи вбачається, що ідея заявника про те, щоб бути поміщеним під домашній арешт, полягала у тому, щоб уникнути продовження його тримання під вартою (див. для порівняння Бузаджі, наведене вище, п. 108). Хоча домашній арешт передбачав меншу кількість обмежень і меншу кількість страждань і незручностей для заявника ніж звичайне тримання під вартою, він все ще становив позбавлення свободи у значенні статті 5 Конвенції (див. пункт 139 вище). Відповідно, незалежно від ставлення заявника до цього заходу, національні органи зобов`язані або надати обґрунтування такого заходу, або звільнити заявника. Це не було зроблено: Дніпровський суд не пояснив, чому існує потреба у такому суворому запобіжному заході у справі заявника. Суд усвідомлює той факт, що більшість справ про тривалість тримання під вартою, які виникли раніше, стосувалися більш тривалого періоду позбавлення волі, і на цьому тлі сім місяців і сім днів (див. пункт 158 вище) можуть здаватися відносно короткими (див. для порівняння справу «Жеребін проти Росії», № 51445/09, п. 61, 24 березня 2016 року). Тим не менш, Суд багато раз встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції, навіть щодо таких коротких періодів тримання під вартою, якщо вони не були обґрунтовані (обширна практика Суду з цього питання цитується у справі Жеребіна, зазначена вище, той же пункт)
Мотиви викладення окремої думки.
Погоджуюся з рішенням колегії щодо зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою на інший більш м`який.
Однак, не погоджуюся із застосованим до обвинуваченого цілодобовим режимом домашнього арешту, а також мотивами, якими було обґрунтовано наявність ризиків, що дають підстави для застосування цього запобіжного заходу та незастосування менш обтяжливих умов цього заходу або інших більш м`яких запобіжних заходів.
Так, до клопотання не було додано жодного документа на підтвердження обставин, які в ньому зазначені.
При ознайомленні з матеріалами справи № 373/2172/25 з`ясовано, що до клопотань прокурора про застосування/продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, крім ухвал слідчого судді, суду, Інформації (картки) про особу ДМСУ на обвинуваченого, посвідчення водія з додатку Дія, запиту УІАП ГУНП в Київській області, довідки-доповіді від 11.01.2025 № 1/5/513 інших документів не додавалося. При розгляді попередніх аналогічних клопотань прокурора ним суду надано копії витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні №62025100130002312 від 11.04.2025, а також довідки-доповіді ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11.01.2025 №1/5/513. Які документи додавалися до клопотань на досудовому розслідуванні, встановити неможливо, оскільки про них не йдеться в ухвалі слідчого судді від 03.05.2025, а ухвала від 26.06.2025 у виді вступної та резолютивної частин, які не містять мотивувальної частини.
Зважаючи на це суд мав в ухвалі встановити обставини обґрунтованості підозри.
При оцінці питань, передбачених п. 2, 3 ст. 194 КПК України суд мав врахувати те, що кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_2 , хоча і відноситься до особливо тяжких, але є таким, що вчинено з необережності.
Також, суд мав ретельно оцінити як посилання прокурора на те, що обвинувачений перебуває умовах СЗЧ, так і заперечення сторони захисту на його спростування. Зокрема, мало бути враховано те, що відомості в ЄРДР внесено 11.04.2025 щодо обставин від 07.01.2025, але ОСОБА_2 підозри у тому кримінальному провадженні протягом усього цього часу так і не було вручено, незважаючи на те, що він перебуває під вартою у цьому кримінальному провадженні з 02.05.2025. Також, суд мав оцінити та обґрунтувати відхилення тверджень захисника та обвинуваченого щодо зазначення недостовірних відомостей в довідці-доповіді від 11.01.2025 № 1/5/513 для цілей її врахування при оцінці наявності ризиків, визначених ст. 177 КПК України.
При цьому, посилання прокурора щодо ризику, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, очевидно спроможне лише в умовах перебування обвинуваченого під вартою, оскільки саме таке обмеження його свободи в умовах СІЗО унеможливлює його повернення до військової частини та несення військової служби. Аналогічна ситуація і з застосованими умовами домашнього арешту цілодобово.
Щодо вчинення інших кримінальних правопорушень у клопотанні прокурора не йшлося та не мало оцінюватися судом при розгляді цього клопотання.
Отже, ризик передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурором не доведено.
Ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурором не доведено жодним чином. При цьому, потерпіла ОСОБА_3 перебуває у родинних стосунках з обвинуваченим та наділена правом, передбаченим ст. 63 Конституції України. Відомості щодо свідків та інших потерпілих стороною обвинувачення відкрито стороні захисту з власної ініціативи та заходи забезпечення безпеки щодо них не застосовувалися.
Також, мало бути враховано, що допит свідків не відбувся до цього часу, незважаючи на те, що судове провадження триває вже 11 місяців, судовий розгляд – 5 місяців та обвинувачений весь цей час перебував під вартою і не вчиняв дій, які б давали підстави вважати, що свідки не допитані через його поведінку.
Колегією суддів не оцінено соціальні зв`язки обвинуваченого для цілей застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу.
Не погоджуюся із твердженням, зазначеним в ухвалі, що «наявність наразі можливостей залишити територію України у незаконний спосіб поза офіційними пунктами пропуску через державний кордон України, підвищує вірогідність порушення обвинуваченим ОСОБА_2 процесуальних обов`язків в контексті означеного ризику.» 
Насамперед, ця обставина не була зазначена прокурором ані в клопотанні, ані усно у судовому засіданні. Крім того, це твердження є припущенням, оскільки жодним чином не доведена, та бездоказово ставить під сумнів ефективність усієї правоохоронної функції держави на кордоні.
Будь-яких доказів щодо недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, прокурором не надано, та обґрунтовано тими ж обставинами, що й ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Також мала бути врахована повідомлена захисником та обвинуваченим інформація про погіршення стану здоров`я останнього, а також документи, надані стороною захисту, щодо наявності захворювань в обвинуваченого, у тому числі таких, що пов`язані із захистом Батьківщини, а також про склад його сім`ї та умови проживання, участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України з 20.10.2022.
На мою думку, за наявності застережень щодо стану здоров`я обвинуваченого ці дані мали б бути окремо перевірені прокурором та судом.
Крім того, при розгляді клопотання суд мав врахувати строк тримання обвинуваченого під вартою – 15 місяців.
Зазначене вище у сукупності дає підстави для висновку, що прокурором не доведено ризики, передбачені п. 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, хоча і наявний, але не обґрунтовує цілодобове застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту.
У контексті вищенаведеного колегія мала врахувати підхід ЄСПЛ у справі «Корбан проти України» (заява № 26744/16) щодо застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів, ніж цілодобовий домашній арешт, який все ще становить позбавлення свободи у значенні ст. 5 ЄКПЛ, та, незважаючи на висловлену захисником та обвинуваченим позицію щодо зміни тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, розглянути можливість застосування інших, менш суворих запобіжних заходів або умов застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту.
Зважаючи на вищенаведене вважаю, що за викладених обставин до обвинуваченого міг би бути застосований інший більш м`який запобіжний захід, ніж домашній арешт, або застосовані менші обмеження цього запобіжного заходу, ніж заборона залишати житло цілодобово.

Суддя            ОСОБА_1