КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8327/2026
Справа № 753/17969/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

15 липня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Савицького О.А. у м. Київ 20 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із даним позовом, просила розірвати шлюб, укладений нею з ОСОБА_1 , зареєстрований Оболонським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві, про що 18 серпня 2018 року складено відповідний актовий запис № 1192.
Позов мотивувала тим, що 18 серпня 2018 року сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Оболонським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві, про що 18 серпня 2018 року складено відповідний актовий запис № 1192. У вказаному шлюбі народилося двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час проживають разом з нею. Впродовж останнього часу сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, виявилося, що у них зовсім різні характери і вони не можуть знайти спільну мову. Сімейне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, внаслідок чого в сім`ї виникали сварки і непорозуміння. Сторони як подружжя не проживають разом уже тривалий час, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Станом на день подання цієї позовної заяви примирення між подружжям не відбулось. Зазначала, що основна причина розпаду сім`ї - це втрата почуття любові, суперечливість характерів, різні погляди на життя та сім`ю, відсутність між сторонами взаєморозуміння, що призвело до фактичного відчуження один від одного. Стверджувала, що рішення про розірвання шлюбу прийняте нею остаточно і виважено, змінювати його вона намірів не має. Подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам і буде мати лише негативні наслідки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2026 року позов задоволено, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований Оболонським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві, про що 18 серпня 2018 року складено відповідний актовий запис № 1192, розірвано.

Відповідач ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив фактичні обставини справи, зазначав, що крім двох дітей, народжених у шлюбі, позивач має дочку ОСОБА_6 , 2014 року народження, з якою попри відсутність кровного споріднення ОСОБА_1 сформував тісний емоційний батьківський зв`язок. 
Протягом усього періоду шлюбу відповідач визнавав батьківство своїм пріоритетом, що проявлялося у системному та послідовному спрямуванні його дій на створення належних умов для всебічного фізичного, психічного, морального та інтелектуального розвитку дітей.
У побутовому аспекті діти були забезпечені належними житловими умовами: харчуванням, медичним обслуговуванням, доступом до освітніх і культурних заходів, відповідач як батько створював в родині атмосферу любові та підтримки. Діти були завжди оточені його постійною увагою, турботою та підтримкою, що сприяло формуванню у них відчуття захищеності, впевненості у собі та стабільності сімейного середовища.
Вказував, що фундаментом шлюбу є взаєморозуміння, готовність до компромісу та спільного вирішення питань, що виникали у процесі сімейного життя. Як і в будь-якому шлюбі, між подружжям іноді виникали непорозуміння і конфліктні ситуації, які відповідач завжди намагався спрямувати в конструктивному ключі шляхом обговорення та поступок, що свідчить про його бажання та здатність підтримувати стабільні та гармонійні сімейні стосунки. У конкретному випадку, під час одного з таких непорозумінь, було прийнято рішення про розлучення, проте це рішення було прийнято необдумано та поспішно, під впливом значних емоцій, що виникли внаслідок конфліктної ситуації. Воно не відображало раціонального зважування всіх обставин, перспектив розвитку сім`ї та інтересів дітей, а було результатом емоційного пориву, характерного для інтенсивних сімейних конфліктів.
Таким чином, саме емоційна спонтанність та тимчасове загострення внутрішньосімейних відносин стали визначальними факторами, що призвели до прийняття рішення про розлучення, а не відсутність взаєморозуміння та спільних поглядів на життя і шлюб родини, у якій виховується троє неповнолітніх дітей, двоє з яких є спільними дітьми подружжя, а найменшій дитині дещо більше одного року.
Під час прийняття поспішного рішення про розірвання шлюбу не було враховано того, яким чином розлучення вплине на психіку та емоційний стан дітей, на сприйняття ними сімейних відносин та почуття безпеки. Діти, які звикли до стабільності та щоденної уваги обох батьків, відчули розлад, тривогу, втрату емоційної опори та нерозуміння ситуації, що склалася.
Підкреслював, що для дітей будь-яке раптове розділення батьків є джерелом стресу, оскільки вони сприймають сім`ю як емоційно безпечний простір, де присутня постійність, підтримка та любов. Поспішне рішення про розлучення порушило цей простір і створило відчуття нестабільності та невизначеності.
Отже, необдумане та емоційно зумовлене рішення батьків про розлучення не лише не відображало дійсного стану їхніх відносин, а й мимовільно здійснило негативний вплив на дітей, порушуючи їхнє відчуття безпеки, стабільності й гармонійного розвитку.
Вказував, що станом на дату подання цієї апеляційної скарги відповідач прагне відновити комунікацію з позивачем. Такий розвиток подій свідчить про те, що сторони не перебувають у стадії остаточного відчуження або непримиренного конфлікту, а навпаки, готові до діалогу та продовження спільної роботи над збереженням шлюбу, насамперед задля добробуту дітей.
При ухваленні рішення суд першої інстанції вдався до поверхневої формальної оцінки обставин справи, обмежившись лише шаблонними фразами і декларативним встановленням факту розлучення та наявності дітей, не здійснивши належного, повного та всебічного аналізу реальних життєвих і сімейних обставин сторін. Такий підхід є недостатнім у сімейних спорах, де на перший план висувається інтерес дітей, їх психологічне та емоційне благополуччя, а також наявність стійких емоційних зв`язків з обома батьками.
Вважав, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, не відповідає найкращим інтересам дітей.
Наводив зміст ст. 51 Конституції України, ст. 3, 5, 55, 112 СК України, роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» щодо вжиття судом заходів для примирення подружжя, ст. 155 СК України щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків, ст. 3, 18 Конвенції про права дитини, ст. 10, 11 Закону України «Про охорону дитинства» про право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками та забезпечення інтересів дітей як предмет основної турботи та основним обов`язком батьків.
Підсумовував, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, фактично обійшовся шаблонним обґрунтуванням, не здійснивши належного та всебічного з`ясування реальних обставин сімейного життя сторін, їхніх взаємин та наявності дітей. Такий підхід суперечить конституційним гарантіям рівності подружжя, захисту сім`ї, дитинства, материнства і батьківства, а також принципу, закріпленому міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо пріоритету інтересів дітей у всіх діях, що безпосередньо стосується їх життя та розвитку
Ігнорування заходів щодо збереження шлюбу та поверхневий підхід до аналізу фактичних взаємин подружжя, яке має двох спільних дітей, а фактично разом виховувало трьох дітей, свідчить про порушення встановлених законом процесуальних та матеріально-правових норм. Суд не врахував стійкі емоційні зв`язки, сформовані між батьками та дітьми, не оцінював реальної участі кожного з подружжя у вихованні та розвитку дитини, не взяв до уваги психологічну та соціальну стабільність, яка вже була забезпечена сім`єю. Отже, фактичне розірвання шлюбу було передчасним, необдуманим та формально здійсненим, і воно не відповідає вимогам Конституції України, СК України, нормам міжнародних договорів щодо прав дітей, а також загальним принципам збереження сім`ї, що гарантуються державою. Таке рішення підлягає скасуванню з метою забезпечення належного захисту інтересів дітей та реалізації конституційного права подружжя на гармонійне сімейне життя.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені шляхом направлення судової повістки-повідомлення до електронного суду. 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції дослідив зміст позовної заяви, у якій позивач займає категоричну позицію щодо розірвання шлюбу, повідомляє про остаточність та виваженість свого рішення і повідомляє, що примирення з відповідачем не відбулось.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позову та дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 2018 року, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 17).
Згідно свідоцтв про народження № НОМЕР_2 та 109-2024-222683, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від шлюбу мають малолітніх дітей - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 18 - 26).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За приписом статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст. 104, 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.

Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Аналогічні правові висновки підтримуються Верховним Судом, зокрема, в постановах від 25 липня 2018 року в справі 2-3186/11 (провадження № 61-4619св18), від 25 листопада 2018 року в справі № 308/6934/16-ц (провадження № 61-26722св18).

Судом першої інстанції встановлено, що сторони мають від шлюбу двох неповнолітніх дітей, однак припинили вести спільне господарство, проживають окремо та подружні відносини не підтримують.

При вирішенні спору суд першої інстанції врахував думку відповідача, який в судове засідання не з`явився, проте на адресу суду надійшла письмова заява його представника, зі змісту якої вбачається, що останній проти позовних вимог не заперечив, визнав позовні вимоги, повідомив, що правові наслідки визнання позову йому відомі та просив суд розглянути справу за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З урахуванням встановлених обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які не були спростовані доводами апеляційної скарги, про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 7 ст. 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Відтак, оскільки ОСОБА_3 у позові категорично заперечувала проти подальшого збереження шлюбу, зазначала, що прийняте нею рішення є остаточним і виваженим, а також враховуючи позицію відповідача, який під час розгляду справи у суді першої інстанції визнав позов, апеляційний суд не вбачає порушення положень ст. 111 СК України судом першої інстанції, яким не надавалося подружжю строку на примирення.

Таким чином, з`ясувавши взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу, чіткі наміри позивача розірвати шлюб, суд дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що за встановлених у справі обставин подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

При цьому апеляційний суд враховує, що позивач звернулася з позовом в серпні 2025 року, і до дня ухвалення судового рішення 20 січня 2026 року жодна зі сторін не надала доказів вчинення ними будь-яких дій, спрямованих на примирення, а натомість подружжя наполягало на розірванні шлюбу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що сім`я фактично розпалась, збереження сім`ї є неможливим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не відповідатиме взаємним інтересам сторін, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.
Апеляційний суд приймає до уваги, що сама позивач ОСОБА_3 до суду з апеляційною скаргою не звернулася і до апеляційної скарги ОСОБА_1 не приєдналася, а отже погодилася з судовим рішенням і не заперечувала проти розірвання шлюбу, що вказує на відсутність примирення між сторонами у справі.

Натомість, доводи апеляційної скарги, що станом на дату подання цієї апеляційної скарги відповідач прагне відновити комунікацію з позивачем, і такий розвиток подій свідчить про те, що сторони не перебувають у стадії остаточного відчуження або непримиренного конфлікту, готові до діалогу та продовження спільної роботи над збереженням шлюбу, насамперед задля добробуту дітей, не підтверджені доказами та зводяться до припущень, що не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо передчасності висновків про розірвання шлюбу і порушення судом права сторін на збереження сім`ї.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що рішення про розлучення, проте це рішення було прийнято необдумано та поспішно, під впливом значних емоцій, що виникли внаслідок конфліктної ситуації, не відображало раціонального зважування всіх обставин, перспектив розвитку сім`ї та інтересів дітей, а було результатом емоційного пориву, характерного для інтенсивних сімейних конфліктів, з огляду на те, що надання оцінки почуттям та емоційному стану одного з подружжя при розгляді справи про розірвання шлюбу не належить до повноважень суду (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 березня 2026 року у справі 444/4951/24, провадження № 61-15767св25).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд не врахував стійкі емоційні зв`язки, сформовані між батьками та дітьми, не оцінював реальної участі кожного з подружжя у вихованні та розвитку дитини, не взяв до уваги психологічну та соціальну стабільність, яка вже була забезпечена сім`єю, апеляційний суд звертає увагу, що вказані обставини не належать до предмету доказування і спорах про розірвання шлюбу, а також те, що розірвання шлюбу між подружжям не впливає на їх права та обов`язки як батьків по відношенню до дітей, не змінює та не припиняє їх.

Враховуючи наведене, посилання відповідача в апеляційній скарзі на ст. 155 СК України щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків, ст. 3, 18 Конвенції про права дитини, ст. 10, 11 Закону України «Про охорону дитинства» про право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками та забезпечення інтересів дітей як предмет основної турботи та основним обов`язком батьків, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, що рішення підлягає скасуванню з метою забезпечення належного захисту інтересів дітей та реалізації конституційного права подружжя на гармонійне сімейне життя, апеляційний суд наголошує, що ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу не позбавляє сторін права зареєструвати шлюб повторно у випадку досягнення ними дійсної обопільної згоди. 

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.