ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/213/26 Головуючий суддя І інстанції Богдан М. В.
Провадження № 22-ц/818/3899/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших фактів, з них:.
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2026 року     м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Гєрцика Р.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області в особі представника Лозінської Альони Василівни на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 17 березня 2026 року у цивільній справі №641/213/26, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області про встановлення факту належності правовстановлюючого документа,
в с т а н о в и в:
У січні 2026 року ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Альоши А.В. звернувся до суду з заявою, заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області про встановлення факту належності правовстановлюючого документа.
Заява мотивована тим, що 22.05.2025 ОСОБА_1 звернувся з заявою до територіальних органів Пенсійного фонду України з метою оформлення пенсії за віком. За результатами розгляду зазначеної заяви 30.05.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії. Підставою відмови стала відсутність необхідного страхового стажу. До страхового стажу не зараховано роботи за записами трудової книжки від 25.07.1985 серії НОМЕР_1 , оскільки ім`я та по батькові заявника зазначені у трудовій книжці не відповідають паспортним даним заявника російською мовою. 
Зазначив, що у трудовій книжці від 25.07.1985 серії НОМЕР_1 прізвище ім`я та по батькові заявника помилково зазначені як: « ОСОБА_2 ог», в той же час справжні прізвище ім`я та по батькові заявника у паспорті серії НОМЕР_2 російською мовою зазначені як: « ОСОБА_1 ». Водночас трудова книжка від 25.07.1985 серії НОМЕР_1 дійсно належить заявнику, що підтверджується наступними доказами, де ім`я та по батькові заявника на російській мові зазначені вірно, а саме: паспортом громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 ; дипломом від 23.06.1989 серії НОМЕР_3 про навчання заявника у Харківському вечірньому моторобудівному технікумі; свідоцтвом про укладення шлюбу заявником від 18.10.1988 серії НОМЕР_4 ; архівною довідкою КП «Міський архів» за вихідним № М-58 від 01.05.2025.
Посилаючись на вказані обставини, заявник просив суд встановити факт, що трудова книжка серії НОМЕР_1 від 25.07.1985 року на ім`я ОСОБА_2 ог, належить ОСОБА_1 .
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 17 березня 2026 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області про встановлення факту належності правовстановлюючого документа – задоволено.
Встановлено юридичний факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовстановлюючого документа – трудової книжки серії НОМЕР_1 від 25 липня 1985 року, яка видана на ім`я « ОСОБА_2 ог».
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області в особі представника Лозінської Альони Василівни подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду як незаконне та відмовити в задоволенні заяви. Справу розглянути без участі уповноваженого представника Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи призвели до неповного з`ясування обставин справи, наслідком неправильного дослідження доказів, наданих позивачем та відповідачем, та їх оцінки стало невірне вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
Вказує, що заявник подав заяву про встановлення факту належності трудової книжки, оскільки йому відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років через невідповідність запису прізвища ім`я та по батькові заявника зазначені у трудовій книжці заявника російською мовою не відповідають паспортним даним. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства. З поданої заяви вбачається, що між заявником та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області виник спір з приводу права заявника на призначення пенсії за вислугою років відповідно до Закону № 1058-IV, він з юридичної точки зору не погоджується з рішенням суб`єкта владних повноважень про відмову в призначенні йому пенсії. Тобто, цей спір, який виник не з цивільних правовідносин, а з публічно-правових відносин, розгляд яких здійснюється в порядку адміністративного судочинства, належить до юрисдикції адміністративних судів. Посилається на постанови Верховного суду та на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі №198/623/18.
Вказав, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 30.05.2025 № 204850020155, прийнятого щодо ОСОБА_1 , яким відмовлено в призначенні пенсії за віком на підставі заяви про призначення пенсії від 22.05.2025, вочевидь, вбачається спір про право позивача на призначення пенсії за віком. Заявнику було роз`яснено право звернутися до адміністративного суду.
Захист права на призначення пенсії, якщо таке право заявник вважає порушеними, може відбуватись у судовому порядку, шляхом подання позову до адміністративного суду, у порядку передбаченому Кодексом адміністративного судочинства. Також скаржник посилався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08 жовтня 2018 року у справі №706/1637/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №198/623/18.
У відзиві на апеляційну скаргу представник заявника-Альоша А.В. просив залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Зазначає, що вимоги заявника у цій справі пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за ним трудового стажу, не пов`язані з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, а отже за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявників з державою та не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.
Звертає увагу суду на те, що встановлення факту наявності трудового стажу для призначення пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України під час прийняття рішення про призначення пенсії і рішення вказаного органу щодо її призначення підлягає оскарженню у встановленому законом порядку в тому числі у судовому порядку за правилами КАСУ, в той же час встановлення факту належності трудової книжки певній особі здійснюється судом загальної юрисдикції в порядку передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.
У свою чергу, Заявник не звертався до суду із заявою про встановлення факту трудового стражу, а звернувся з заявою про встановлення факту належності йому трудової книжки.
Доводи апеляційної скарги представника заінтересованої особи про те, що у справі вбачається спір про право, а саме право заявника на отримання пенсії, були предметом розгляду суду першої інстанції та як правильно зазначив суд, заявником лише ставиться питання про встановлення факту належності йому правовстановлюючого документа, що прямо передбачено п. 26 Порядку № 637, а не оскаржується рішення суб`єкта владних повноважень про відмову у призначенні пенсії через відсутність страхового стажу, що дійсно віднесено до юрисдикції адміністративних судів, а тому ці доводи є необґрунтованими.
Вказує, що суд першої інстанції не вирішував спір про право, а лише усував перепону в реалізації права. Твердження апелянта про наявність спору про право є безпідставним.
Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання, що не перешкоджає розгляду скарги відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, перевіривши її доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.
Задовольняючи заяву про встановлення юридичного факту, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що встановлення факту належності заявнику трудової книжки та записів у ній необхідно заявнику для подальшого оформлення пенсійної виплати, іншим способом це підтвердження здійснити неможливо.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.
Згідно з пунктом 26 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії, затвердженого Постановою КМУ від 12.08.1993 року № 637, якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку.
Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція – це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства – цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція – це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
У частині першій статті 1 ЦК України вказано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
Порядок розгляду в окремому провадженні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
Під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи (ч.1 ст. 294 ЦПК).
Відповідно до ч. 4 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.
Заінтересовані особи – це будь-які особи, на права, свободи чи інтереси яких може вплинути ухвалене в справі окремого провадження судове рішення.
За змістом ч.6 ст. 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до свідоцтва про шлюб, 18 жовтня 1988 року заявник уклав шлюб з ОСОБА_3 , в якому прізвище, ім?я та по батькові записані як (мовою оригіналу) - « ОСОБА_1 » дата народження - « ІНФОРМАЦІЯ_2 », місце народження - «Азербайджанська ССР» (а.с.13).
05 грудня 1996 року Комінтернівським РВХМУ УМВСУ в Харківській області заявнику був виданий паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , в якому прізвище, ім?я та по батькові записані як « ОСОБА_1 », рос. мовою- « ОСОБА_1 » дата народження - « ІНФОРМАЦІЯ_3 », місце народження - «м. Імішли Імішлинського району Азербайджан» (а.с.12).
24 червня 2008 року заявнику була видана картка платника податків із реєстраційним номером НОМЕР_5 , прізвище, ім?я та по батькові як фізичної особи-платника податків зазначені в картці як « ОСОБА_1 » (а.с.8,14).
25 липня 1985 року заявнику була виписана трудова книжка серії НОМЕР_6 , однак, посадовою особою у трудовій книжці допущена помилка у написанні прізвища ім`я та по батькові заявника російською мовою зазначені як: « ОСОБА_2 ог», замість правильно « ОСОБА_1 » (а.с.5-6).
22 травня 2025 року заявник ОСОБА_1 звернувся з заявою до територіальних органів Пенсійного фонду України з метою оформлення пенсії за віком.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 204850020155 від 30 травня 2025 року заявнику відмовлено в призначенні пенсії серед іншого з причин, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи за записами трудової книжки від 25.07.1985 серії НОМЕР_6 , оскільки ім`я та по батькові не відповідають паспортним даним заявника російською мовою.
Виходячи з наведених обставин, та відповідно до вказаних норм цивільного процесуального права, суд першої інстанції правильно вважав, що встановлення факту належності заявнику трудової книжки від 25.07.1985 серії НОМЕР_1 виданої на прізвище ім`я та по батькові заявника, в якій помилково зазначені як: « ОСОБА_2 ог», в той же час справжні прізвище ім`я та по батькові заявника у паспорті серії НОМЕР_2 російською мовою зазначені як: « ОСОБА_1 », - необхідно заявнику для подальшого оформлення пенсійної виплати.
Факт, про встановлення якого просить заявник ОСОБА_1 , має юридичне значення для реалізації ним права на пенсійне забезпечення, і встановлення даного факту породжує для нього юридичні наслідки.
Разом з цим, чинне законодавство дійсно не передбачає можливості підтвердження трудового стажу судовим рішенням, а спір, який виник з цього приводу у заявника з Пенсійним Фондом України має не цивільний, а публічно-правовий характер.
Суд може у окремому провадженні лише встановлювати факт належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж.
Як вбачається з наданих заявником документів, трудова книжка від 25.07.1985 серії НОМЕР_1 дійсно належить заявнику, що підтверджується наступними доказами, де ім`я та по батькові заявника на російській мові зазначені вірно, а саме: паспортом громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 ; дипломом від 23.06.1989 серії НОМЕР_3 про навчання заявника у Харківському вечірньому моторобудівному технікумі; свідоцтвом про укладення шлюбу заявником від 18.10.1988 серії НОМЕР_4 ; архівною довідкою КП «Міський архів» за вихідним № М-58 від 01.05.2025.
У поданій заяві заявник не просив підтвердити трудовий стаж судовим рішенням, а просив встановити факт належності йому трудової книжки згідно з п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України.
Метою встановлення заявленого факту є реалізація заявником права на пенсійне забезпечення.
За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи те, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.
Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.
Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства, встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.
Разом із тим, аналіз наведених цивільних процесуальних норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 28 серпня 2024 року у справі № 522/7723/23 та від 22 жовтня 2025 року у справі №399/17/24.
Також у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі №733/324/21, від 25 листопада 2020 року у справі №636/4087/19 та від 05 лютого 2025 року у справі №595/1959/23 вказано, що заява про встановлення факту належності документів, серед іншого, трудової книжки та довідок про уточнення стажу роботи, в яких по-батькові заявника вказано неправильно, за загальним правилом можуть бути предметом розгляду суду у порядку, передбаченому главою 6 розділу IV ЦПК України.
Звертаючись до суду з заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту належності їй відповідних правовстановлюючих документів, ОСОБА_1 вказував, що встановлення даного факту йому необхідно у зв`язку із відмовою органами ПФУ у призначенні йому пенсії за віком, тому що його прізвище та ім`я, вказані у трудовій книжці не відповідають його прізвищу та імені, зазначеному у його паспорті громадянина України.
Факт відмови заявнику в призначенні пенсії за вислугу років через невідповідність запису прізвища в трудовій книжці його паспортним даним не свідчить про наявність спору про право з урахуванням того, що заінтересовані особи не заперечували і не спростовували в суді факт належності вказаної трудової книжки заявнику.
Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 25.11.2020 року у справі № 636/4087/19 і спростовує доводи апеляційної скарги про наявність спору про право, що підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Саме з цих причин безпідставним є посилання апелянта касаційну практику Верховного суду та на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі №198/623/18, у зв`язку з не релевантними обставинами справи.
Твердження заявника про те, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року у справі №706/1637/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №198/623/18, безпідставні та необґрунтовані, з огляду на таке.
У постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року у справі №706/1637/16-ц, встановлено, що ОСОБА_4 просила встановити факт, що ОСОБА_4 , працювала дояркою в колгоспі «Зоря комунізму» с. Кузьмина Гребля Христинівського району Черкаської області в період з 01 липня 1982 по дату його реорганізації, у зв`язку з відсутністю у неї уточнюючої довідки для підтвердження спеціального стажу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №198/623/18, встановлено, що позивач просив встановити факт, що він працював трактористом-машиністом та безпосередньо був зайнятий у виробництві сільськогосподарської продукції на тракторах, інших самохідних сільськогосподарських машинах протягом повного сезону сільськогосподарських робіт у рослинництві та тваринництві, а також безпосередньо був зайнятий у виробництві сільськогосподарської продукції та продукції тваринництва у колгоспі «Заповіт Леніна» з 10 жовтня 1988 року по 06 березня 2000 року та у Закритому акціонерному товаристві «Господарство Юр`ївське» з 25 березня 2000 року по 31 серпня 2005 року. Позивач посилався на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Україна» та Закрите акціонерне товариство «Юр`ївське» припинили свою діяльність, тому він не може отримати докази на підтвердження свого трудового стражу, який надає право на пенсію на пільгових умовах.
Таким чином, доводи апелянта про неврахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року у справі №706/1637/16-ц та Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №198/623/18, не знайшли своє підтвердження, оскільки у цій справі відсутня подібність змісту правовідносин, а встановлені судами обставини є відмінними.
Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.
Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.
Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.
Разом із тим, аналіз наведених цивільних процесуальних норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23). При цьому Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження судом буде встановлено спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина шоста статті 294 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 204850020155 від 30 травня 2025 року заявнику в призначенні пенсії серед іншого з причин, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи за записами трудової книжки від 25.07.1985 серії НОМЕР_6 , пов`язана із невірним записом ім`я та по батькові не відповідають паспортним даним заявника російською мовою. Спору з цих підстав судом не вбачається.
Доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження у матеріалах справи та не спростовують висновків суду.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, 
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області в особі представника Лозінської Альони Василівни-залишити без задоволення.

Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 17 березня 2026 року-залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 05 серпня 2026 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Р.В. Гєрцик.

Н.П. Пилипчук.