Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27.07.2026 | Справа №607/7484/25 Провадження №2/607/1622/2026

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:
головуючого - судді - Якімця Т.І.,
за участю секретаря судового засідання - Трембач С.О.,
без участі сторін,
під час розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі за правилами спрощеного позовного провадження цивільної справи за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами та договором позики 

У С Т А Н О В И В :
I. Описова частина
1. Стислий зміст позовної заяви
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 6951522 від 17 лютого 2024 року (далі - Договір № 6951522), кредитним договором № 44225-02/2024 від 26 лютого 2024 року (далі - Договір № 44225-02/2024), кредитним договором № 2622611 від 28 травня 2024 року (далі - Договір № 2622611) та кредитним договором № 79654243 від 01 травня 2024 року (далі - Договір № 79654243) в загальному розмірі 83 832,62 грн.
В обґрунтування позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» зазначило, що 17 лютого 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маніфою» (далі - ТОВ «Маніфою») та ОСОБА_1 укладено Договір № 6951522, який підписано електронним підписом позичальника за допомогою одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов Договору № 6951522, позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти (позику) у сумі
6 500,00 грн, а позичальник прийняв на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів та сплатити позикодавцю проценти від суми позики. 11 січня 2024 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 11-01/2024 (далі - Договір № 11-01/2024), за яким ТОВ «Маніфою» відступає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. За Реєстром боржників № 8 від 17 жовтня 2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за Договором
№ 6951522 у загальному розмірі 24 050,00 грн, з яких: 6 500,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 7 800,00 грн - заборгованість за процентами за користування позикою;
9 750,00 грн - заборгованість за процентами на прострочену позику.
26 лютого 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аванс Кредит» (далі - ТОВ «Аванс Кредит») та ОСОБА_1 укладено Договір № 44225-02/2024, який підписано електронним підписом позичальника за допомогою одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов Договору № 44225-02/2024, товариство надає клієнту фінансовий кредит на умовах строковості, зворотності, платності. 19 вересня 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 19092024 (далі - Договір № 19092024), відповідно до якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, зокрема, і до ОСОБА_1 за Договором № 44225-02/2024 у загальному розмірі 24 822,55 грн, з яких: 11 681,20 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу;
13 141,35 грн - заборгованість за процентами.
28 травня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (далі - ТОВ «1 БАНК») та відповідачем укладено Договір
№ 2622611, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальнику кошти шляхом їх перерахування на електронний платіжний засіб, реквізити якого надані відповідачем первісному кредитору з метою отримання кредиту. 14 червня 2021 року між ТОВ «1 БАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21 (далі - Договір № 14/06/21), відповідно до якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Згідно з витягом з Реєстру боржників № 31 від 25 вересня 2024 року до Договору № 14/06/21, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за Договором № 2622611 у загальному розмірі 8 809,50 грн, з яких: 2 800,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 409,50 грн - заборгованість за процентами за користування позикою; 5 600,00 грн - заборгованість за пенею.
01 травня 2024 року між ТОВ «1 БАНК» та відповідачем укладено Договір № 79654243, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальнику кошти на погоджений строк шляхом їх перерахування на картковий рахунок позичальника. Згідно з витягом з Реєстру боржників № 32 від 25 вересня 2024 року до Договору № 14/06/21, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за Договором № 79654243 у загальному розмірі 26 150,57 грн, з яких: 11 913,00 грн - залишок основної суми боргу; 6 839,60 грн - заборгованість за процентами; 7 397,97 грн - заборгованість за процентами за понадстрокове користування позикою.
Як зазначає позивач, відповідач не виконав своїх зобов`язань за вказаними договорами та після відступлення позивачу права грошової вимоги не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попередніх кредиторів, у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за вказаними договорами у загальному розмірі 83 832,62 грн, а також судові витрати.
2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив, додаткових пояснень та заперечення на відповідь на відзив
Відповідач, реалізуючи право, передбачене статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке. Копії договорів, долучені позивачем до матеріалів справи, не містять підписів сторін; позивачем не доведено, що наявні у справі копії договорів створювалися у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», та підписувалися електронним підписом уповноваженою особою, у зв`язку з чим такі копії не можуть вважатися електронними документами. Крім того, відповідач зазначив, що належними доказами наявності заборгованості та її розміру є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996). Надані до позовної заяви розрахунки заборгованості, на думку відповідача, не містять даних про суми коштів, сплачені відповідачем у рахунок погашення заборгованості, а також процентну ставку обрахунку заборгованості, є одностороннім документом позивача та не можуть вважатися зведеними обліковими документами, погодженими з відповідачем. Щодо переходу права вимоги відповідач зазначив, що подані позивачем копії договорів факторингу не містять інформації, яка б свідчила про відступлення права вимоги саме до відповідача, а надані витяги з реєстру боржників не містять підписів сторін, що уклали договори факторингу.
У межах встановленого судом п`ятиденного строку позивач подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що відзив відповідача є безпідставним та необґрунтованим. Представник позивача зазначив, що кредитні кошти надано відповідачу в безготівковій формі на реквізити платіжної картки, вказаної ним при реєстрації на сайті первісного кредитора; інформація про проведені транзакції є банківською таємницею відповідно до статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, на позивача не поширюється, оскільки він не є банком.
У відповіді на відзив позивач заявив клопотання про поновлення строку та долучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме: розрахунку заборгованості № 6951522
від 17 лютого 2024 року (ТОВ «Маніфою»), інформаційної довідки № 2782_250122110400 від 22 січня 2025 року, розрахунку заборгованості № 44225-02/2024 від 26 лютого 2024 року
(ТОВ «Аванс Кредит») та інформаційної довідки № 3466_250130191219 від 30 січня 2025 року, зазначивши, що звернувся до первісних кредиторів із запитом щодо надання додаткових доказів та станом на 28 квітня 2025 року отримав часткову відповідь.
12 травня 2025 року позивач, реалізуючи право, передбачене пунктом 3 частини першої статті 43 та статтею 174 ЦПК України, подав додаткові пояснення, в яких зазначив, що станом на 12 травня 2025 року отримав від первісного кредитора решту запитуваних доказів, а саме: розрахунок заборгованості за Договором № 2622611 від 28 травня 2024 року (ТОВ «1 БАНК»), інформаційну довідку № КД-000024550/ТНПП від 01 травня 2025 року та розрахунок заборгованості за Договором № 79654243 від 01 травня 2024 року (ТОВ «1 БАНК»), та просив долучити їх до матеріалів справи.
Позивач також звернув увагу суду на те, що номер телефону НОМЕР_1 та електронна адреса « ІНФОРМАЦІЯ_1 », зазначені в кредитних договорах № 6951522, № 2622611, № 79654243 та № 44225-02/2024 як контактні дані позичальника, повністю збігаються з контактними даними, які сам відповідач зазначив як контактні у відзиві на позовну заяву.
У межах встановленого судом строку сторона відповідача подала заперечення на відповідь на відзив, в якому вказала, що не заперечує принципову можливість підписання договору одноразовим електронним ідентифікатором. Відповідач також повторно наголосив на відсутності доказів отримання ним коштів за вказаними договорами, з посиланням на статтю 1046
ЦК України, статтю 9 Закону № 996, пункти 41 - 46, 59, 60 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Крім того, відповідач заперечив проти прийняття судом доказів, поданих позивачем разом із відповіддю на відзив та додатковими поясненнями, посилаючись на те, що такі докази подані з порушенням строків, установлених частинами другою, четвертою, п`ятою та восьмою статті 83 ЦПК України.
3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження.
Представник позивача - ТОВ «ФК «ЄАПБ» - в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, при цьому у позовній заяві, відповіді на відзив та додаткових поясненнях просив розгляд справи проводити без участі сторони позивача. 
Відповідач ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, при цьому у відзиві на позовну заяву відповідач заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Як було зазначено, і представник позивача, і відповідач скористалися вимогами цієї норми.
Тож суд вважає за можливе проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.
Крім того, суд зазначає, що у зв`язку з неявкою учасників справи, беручи до уваги приписи частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 
Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надані сторонами письмові докази, суд установив наступні обставини справи.
ІІ. Мотивувальна частина
1. Фактичні обставини, встановлені судом.
17 лютого 2024 року між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 укладено Договір № 6951522, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача (а.с. 50 - 54). Крім того, між сторонами Договору № 6951522 було укладено три додаткові угоди (а.с. 60 - 71).
Згідно з пунктом 2.1 Договору № 6951522, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти (позику) у сумі 6 500,00 грн, а позичальник приймає на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів та сплатити позикодавцю проценти від суми позики та всі інші платежі, пов`язані з виконанням договору.
Відповідно до пункту 2.5 Договору № 6951522, позика надається позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської картки, зареєстрованої позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті на веб-сайті товариства, протягом трьох робочих днів з дати підписання договору.
Згідно з пунктом 9.1 Договору № 6951522, договір укладається в інформаційно-телекомунікаційній системі позикодавця в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», шляхом попереднього розміщення позикодавцем в особистому кабінеті позичальника договору для вивчення та прийняття його умов шляхом введення одноразового ідентифікатора.
11 січня 2024 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір
№ 11-01/2024, згідно з пунктом 1.1 якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги до боржників, включаючи суму основного зобов`язання, плату за кредитом та неустойку. Згідно з пунктом 1.2 цього договору, перехід права вимоги відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників (а.с. 73 - 75).
Додатковою угодою № 9 від 17 жовтня 2024 року до Договору № 11-01/2024, відповідно до Реєстру боржників № 8 від 17 жовтня 2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за Договором № 6951522 у загальному розмірі 24 050,00 грн, з яких:
6 500,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 7 800,00 грн - заборгованість за процентами за користування позикою; 9 750,00 грн - заборгованість за процентами на прострочену позику (а.с. 76 - 78).
26 лютого 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 укладено Договір
№ 44225-02/2024, який підписано електронним підписом позичальника за допомогою одноразового ідентифікатора (а.с. 9 - 11).
Відповідно до пункту 1.1 Договору № 44225-02/2024, товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 12 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.
Згідно з пунктом 1.2 Договору № 44225-02/2024, кредит надається строком на 120 днів, дата надання кредиту - 26 лютого 2024 року, дата погашення кредиту - 24 червня 2024 року.
Відповідно до пункту 1.4.1 Договору № 44225-02/2024, процентна ставка становить 2,50 % в день та застосовується у межах строку кредитування.
Згідно з пунктом 1.6 Договору № 44225-02/2024, кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта з використанням реквізитів платіжної картки протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту; кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту за вказаними реквізитами.
19 вересня 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір
№ 19092024, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, зокрема, і до ОСОБА_1 за Договором № 44225-02/2024 у загальному розмірі 24 822,55 грн, з яких: 11 681,20 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 13 141,35 грн - заборгованість за процентами (а.с. 17 -21).
28 травня 2024 року між ТОВ «1 БАНК» та ОСОБА_1 укладено Договір № 2622611 на суму 2 800,00 грн з денною процентною ставкою 0,98 % та пенею у розмірі 2,70 % (а.с. 38 - 40).
14 червня 2021 року між ТОВ «1 БАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір № 14/06/21 з додатками (а.с. 30 - 36). Згідно з витягом з Реєстру боржників № 31 від 25 вересня 2024 року до цього договору, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до
ОСОБА_1 за Договором № 2622611 у загальному розмірі 8 809,50 грн, з яких: 2 800,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 409,50 грн - заборгованість за процентами за користування позикою; 5 600,00 грн - заборгованість за пенею (а.с. 43).
01 травня 2024 року між ТОВ «1 БАНК» та ОСОБА_1 укладено Договір № 79654243 на суму 15 000,00 грн з процентною ставкою 0,98 % (з 22 травня 2024 року - 1,50 %) та ставкою 2,70 % за понадстрокове користування позикою (а.с. 26 - 28). 21 травня 2024 року позичальником здійснено часткову оплату у розмірі 3 087,00 грн, після чого залишок основної суми боргу становив 11 913,00 грн.
Згідно з витягом з Реєстру боржників № 32 від 25 вересня 2024 року до Договору
№ 14/06/21, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за Договором № 79654243 у загальному розмірі 26 150,57 грн, з яких: 11 913,00 грн - залишок основної суми боргу; 6 839,60 грн - заборгованість за процентами; 7 397,97 грн - заборгованість за процентами за понадстрокове користування позикою (а.с. 37).
Як вбачається з інформаційної довідки № 3466_250130191219 від 30 січня 2025 року було успішно прийняті платежі 26.02.2024 на суму 12 000,00 грн, маска карти № НОМЕР_2 (а.с. 16). Згідно з інформаційною довідкою № 2782_250122110400 від 22 січня 2025 року було успішно прийняті платежі 17.02.2024 на суму 6 500,00 грн, маска карти № НОМЕР_2 (а.с. 72).
Позивачем до позову також долучено: паспорта споживчих кредитів до договорів, графіки платежів, розрахунки заборгованості за договорами (додатковими угодами), таблиці обчислення загальної вартості кредитів, статути ТОВ «1БАНК», ТОВ «Маніфою», ТОВ «ФК «ЄАПБ»
2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
2.1. Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством (частина перша статті 1 Цивільного кодексу України; далі -
ЦК України).
Цивільне законодавство ґрунтується на відповідних засадах, однією з яких є свобода договору (пункт 3 статті 3 ЦК України).
За статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша); правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частина друга).
Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Основні організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів унормовано Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV (далі - Закон № 851). Відповідно до статті 5 Закону № 851 електронним документом є документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа (частина перша); електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму (частина третя).
За змістом статей 6, 7 Закону № 851 для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис; накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа; оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора.
Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні визначає Закон України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII (далі - Закон
№ 675). Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 675 електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; згідно з пунктом 6 цієї ж статті електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Порядок укладення електронних договорів регулюється статтею 11 Закону № 675. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною; електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття може бути надана, зокрема, шляхом вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону № 675, якщо відповідно до акта цивільного законодавства електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є, зокрема, використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Аналіз наведених приписів дає підстави для висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму; договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді.
Судом установлено, що Договір № 6951522, Договір № 44225-02/2024, Договір № 2622611 та Договір № 79654243 підписані відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що додавався до інших електронних даних та надсилався відповідачу на номер мобільного телефону НОМЕР_1 . 
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої вчинений правочин вважається правомірним, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010). Судом враховано, що відповідач протягом тривалого часу з моменту укладення договорів не вчиняв дій щодо їх оспорення чи розірвання, а номер телефону та електронна адреса, зазначені в кредитних договорах як контактні дані позичальника, повністю збігаються з контактними даними, які сам відповідач зазначив у поданих ним відзиві та запереченні. З огляду на наведене та за відсутності у відповідача заперечень щодо належності йому вказаного номера телефону, суд відхиляє довід відповідача про недоведеність дотримання порядку укладення електронних договорів та вважає встановленим факт підписання Договору № 6951522, Договору № 44225-02/2024, Договору
№ 2622611 та Договору № 79654243 саме відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
2.2. У статті 526 ЦК України вказано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша).
У зв`язку з цим Конституційний Суд України зазначив: «одним із загальновизнаних принципів міжнародного права є «pacta sunt servanda» (договорів слід додержувати). Цей принцип входить і до системи цивільного права, зокрема він міститься в тих статтях Кодексу, які встановлюють, що зобов`язання має бути виконане належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що їх звичайно виставлено (частина перша статті 526); договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629)»
(абзац четвертий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 22 червня 2022 року
№ 6-р(II)/2022).
2.3. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено: якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм свідчить, що договір позики (кредиту) є реальним правочином і вважається укладеним не з моменту підписання, а з моменту фактичної передачі грошових коштів позичальнику; підписання договору за відсутності доказів реального перерахування коштів не породжує для позичальника обов`язку з їх повернення. Загалом незалежно від правової природи відповідного договору, обов`язок позичальника щодо повернення кредитних коштів виникає лише за умови доведення факту їх фактичного надання.
2.4. Верховний Суд у постанові від 30 серпня 2023 року (справа № 753/20537/18) вказав, що виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» від 16 липня 1999 року № 996-XIV (далі - Закон № 996) (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 травня 2024 року, справа № 381/1647/21).
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно з вимогами пунктів 5, 30, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, банк самостійно розробляє технології здійснення банківських операцій; бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації; виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
У постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року (справа № 554/4300/16) зазначено, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій; тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами існування заборгованості за кредитним договором.
Розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує видачу коштів на умовах, зазначених у позовній заяві, а є результатом вчинення арифметичних дій стороною, тоді як саме виписки за рахунками позичальника можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором, тобто слугувати підтвердженням правильності проведених стороною в такому розрахунку арифметичних дій (постанова Верховного Суду від
24 вересня 2025 року, справа № 266/4900/21).
На підтвердження факту видачі коштів за Договором № 6951522 та Договором
№ 44225-02/2024 позивачем надано, окрім самих кредитних договорів, розрахунок заборгованості № 6951522 від 17 лютого 2024 року, складений ТОВ «Маніфою», а також інформаційні довідки № 2782_250122110400 від 22 січня 2025 року та № 3466_250130191219 від 30 січня 2025 року, видані товариствами, що надають послуги з переказу коштів (платіжними посередниками первісних кредиторів), в яких зазначено про прийняття до виконання платежів на суму 6 500,00 грн та 12 000,00 грн відповідно.
На підтвердження факту видачі коштів за Договором № 2622611 та Договором № 79654243 позивачем надано розрахунки заборгованості, складені ТОВ «1 БАНК», та довідку ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» № КД-000024550/ТНПП від 01 травня 2025 року про прийняття до виконання платіжної операції на суму 2 800,00 грн.
Оцінюючи наведені докази, суд виходить з того, що жоден з них не є первинним документом у розумінні статті 9 Закону № 996 та не є банківською випискою в розумінні
пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Розрахунки заборгованості складені самими первісними кредиторами та позивачем в односторонньому порядку, не погоджені з відповідачем та лише ілюструють обрахунки заборгованості, але не підтверджують сам факт та джерело перерахування коштів. Інформаційні довідки та довідка платіжного посередника видані не банківськими установами та не первісними кредиторами - сторонами кредитних договорів, а товариствами, що надають послуги з переказу коштів без відкриття рахунків, і підтверджують лише прийняття до виконання платіжної інструкції в межах договорів про переказ коштів, укладених між такими посередниками та первісними кредиторами; вказані документи не містять реквізитів банківського рахунку відповідача, з якого чи на який рухалися кошти, не є випискою з особового рахунку клієнта банку та не дають змоги простежити безперервний рух коштів від первісного кредитора до відповідача.
За таких обставин суд доходить висновку, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт видачі кредитних коштів відповідачу за Договором № 6951522, Договором № 44225-02/2024, Договором № 2622611 та Договором № 79654243. Позивачем не надано документів первинного бухгалтерського обліку, платіжних доручень, банківських виписок чи інших фінансових документів, що достовірно підтверджували б здійснення відповідної операції та отримання коштів відповідачем. За відсутності таких доказів неможливо встановити реальний факт виникнення грошового зобов`язання, його розмір, дату та спосіб виконання, що унеможливлює визнання вимог позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Суд не вбачає за необхідне надавати оцінку поважності пропуску строку для подання доказів, з клопотанням щодо чого звернувся представник позивача, оскільки, як установлено судом вище, навіть у разі прийняття до уваги розрахунки заборгованості, інформаційні довідки, поданих позивачем разом із відповіддю на відзив та додатковими поясненнями, такі докази не усувають стрижневого недоліку доказової бази позивача - відсутності первинних документів, що підтверджують реальне перерахування коштів відповідачу, а тому їх прийняття чи неприйняття до уваги не впливає на результат вирішення спору. Суд окремо зауважує, що позивач є професійним учасником ринку фінансових послуг та мав достатньо часу для завчасного отримання від первісних кредиторів усіх необхідних доказів ще до звернення з позовом до суду.
Судом також враховано доводи позивача щодо неприпустимості побудови відповідачем захисту на концепції «негативного доказу», водночас наведена правова позиція не змінює розподілу обов`язку доказування, встановленого статтею 81 ЦПК України, відповідно до якого саме на позивача покладається обов`язок довести факт видачі кредитних коштів.
Крім того, суд зауважує, що власне статус небанківської фінансової установи не звільняє позивача від обов`язку подати належні докази фактичного перерахування кредитних коштів конкретному позичальнику. Такі докази повинні достовірно підтверджувати завершення платіжної операції та зарахування коштів саме відповідачу.
2.5. Відповідно до вимог частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
У частині першій статті 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до вимог статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (частина перша); позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга); якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина четверта); у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частина п`ята); докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина восьма).
Частинами першою - третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування.
У своїй заяві представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» просив розглянути справу у відсутності сторони позивача, клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв. Таким чином, позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ», звертаючись до суду з цим позовом, повинен був отримати від первісних кредиторів первинні документи, які підтверджують перерахування на рахунок відповідача чи видачу йому коштів за договорами, а також розміру заборгованості за ними.
Суд зауважує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року
(справа № 904/5726/19) виснувала, що у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини (підпункти 6.6 та 6.7). 
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року (справа № 757/37126/18), загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують).
Надані позивачем розрахунки заборгованості за кредитними договорами не є первинними документами, що підтверджують факт перерахування коштів та розмір заборгованості, такі документи повністю складено позикодавцем та лише ілюструють обрахунки первісного кредитора щодо порядку визначення суми, заявленої до стягнення, але не підтверджують наявність заборгованості, її походження і розмір.
У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Як зазначав Верховний Суд, вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні (див., зокрема, постанови від 16 листопада 2023 року (справа № 757/19682/18-ц), від 16 листопада 2023 року, (справа № 344/1404/22), від 08 листопада 2023 року (справа № 442/7748/20).
Суд зауважує, що позивач, користуючись своїми правами на власний розсуд, необхідних доказів, у тому числі тих, що мають виключне значення для розгляду цієї справи протягом розгляду справи суду не надав, а про те, що такі докази з об`єктивних причин не можуть бути подані у встановлений законом строк, - суд не повідомляв, з клопотанням про витребування доказів до суду не звертався, з огляду на що суд вирішив спір за наявними матеріалами справи. При цьому, оскільки позивач не довів виникнення у відповідача перед первісним кредитором зобов`язання у заявленому розмірі, з огляду на відсутність доказів надання кредитних коштів, відсутні підстави вважати, що таке право вимоги могло бути відступлене позивачу. 
ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви
3.1. Враховуючи вищенаведене, дослідивши та проаналізувавши подані сторонами письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Договором № 6951522,
Договором № 44225-02/2024, Договором № 2622611 та Договором № 79654243 в загальному розмірі 83 832,62 грн необхідно відмовити.
3.2. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.
Враховуючи той факт, що у задоволенні позову відмовлено судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції слід покласти на позивача в межах ними понесених.
Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 76 - 78, 141, 223, 244, 247, 258 - 268, 273 - 274, 352 - 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами та договором позики - відмовити.
2. Судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції покласти на позивача в межах ним понесених.
3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
4. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
5. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.
6. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення виготовлено 27 липня 2026 року.

Відомості про учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», код ЄДРПОУ: 35625014, адреса місцезнаходження: вул. Симона Петлюри, 30, м. Київ.
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 . 

Головуючий суддя | Т. І. Якімець