Дата документу 15.09.2026 Справа № 334/4345/25

Запорізький Апеляційний суд

 
Єдиний унікальний №334/4345/25 Головуючий у 1- інстанції Новікова Н.В.
Провадження № 22-ц/807/1939/26 Суддя-доповідач Мінгазов Р.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
15 вересня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Мінгазова Р.В.,
суддів: Бредуна Д.С.,
Полякова О.З.,
розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ТОВ «ФК«СІТІ ФІНАНС» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за Кредитним договором № 010/11209/82/593523 від 05.07.2019 розмір якої становить 53494,12 грн. та за Кредитним договором №014/380805/82/626116 від 12.08.2019, розмір якої становить 24090,44 грн., а разом 77584,56 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6056,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 2800,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05.07.2019 між акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем було укладено кредитний договір Кредитна картка №010/11209/82/593523 згідно до якого Банк відкрив відповідачці картковий рахунок та встановив поточний ліміт, розмір якого становив 5000,00 грн., з максимальним лімітом 500000,00 грн., строком на 48 місяців.
Крім цього, 12.08.2019 між акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем було укладено кредитний договір Кредитна картка №014/380805/82/626116 згідно до якого Банк відкрив відповідачці поточний рахунок та надав кредит в сумі 25556,72 грн., з фіксованою процентною ставкою 39,90% річних, строком на 72 місяці, з 12.08.2019 по 12.08.2025.
20 грудня 2022 року АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 114/2-57-F, у відповідності до умов якого АТ «Райффайзен Банк» передає за плату, а ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників до договору відступлення права вимоги № 114/2-57-F від 20 грудня 2022 року ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» набуло право грошової вимоги за рядом кредитних договорів, у тому числі і за кредитними договорами: - №010/11209/82/593523 від 05.07.2019 сума заборгованості становить 53 494,12 грн., з яких: 46 611,00 грн. сума заборгованості за дозволеним овердрафтом; 6 883,12 грн. сума заборгованості за недозволеним овердрафтом; - №014/380805/82/626116 від 12.08.2019 сума заборгованості становить 24 090,44 грн., з яких 19 106,46 грн. сума заборгованості за кредитом; 4 983,98 грн. сума заборгованості за процентами.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2026 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Не погодившись із таким рішенням суду, представник ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» - Титаренко В.В. через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, а також просив стягнути з ОСОБА_1 судові витрати понесені у судах першої та апеляційної інстанції.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що підставою для відмови у задоволенні позову суд першої інстанції визначив ту обставину, що у тексті позовної заяви міститься посилання на договір відступлення права вимоги №114/2-57-F від 20.12.2022, тоді як серед письмових доказів знаходиться договір відступлення права вимоги №114/2-67F від 20.02.2024 , зазначену розбіжність суд поклав в основу рішення про відмову у позові. Однак, такий висновок є взагалі незрозумілий та не може бути покладений в основу рішення, оскільки суд першої інстанції фактично прирівняв технічну описку у тексті позовної заяви до відсутності належних доказів переходу права вимоги, хоча такі докази знаходились у матеріалах справи, були подані одночасно з позовною заявою та підлягали дослідженню відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України. Суд першої інстанції зовсім не дослідив зміст письмового доказу, не виконав свого процесуального обов`язку щодо оцінки доказів, а обмежився виключно констатацією розбіжності у номері договору. Такий підхід суперечить статті 89 ЦПК України та свідчить про неповне дослідження обставин справи. Неповне дослідження доказів не може бути покладене в основу законного судового рішення. Крім того, зазначив, що 03.12.2026 представником позивача було продано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, однак зазначена заява не була вирішена, та не надано можливість позивачу надати пояснення. Подібна процесуальна поведінка суперечить принципам рівності сторін, змагальності та справедливого судового розгляду.
04 серпня 2026 року ОСОБА_1 подала заперечення на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС», у яких з доводами апеляційної скарги не погоджується, та просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2026 року, залишити без змін.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Судом встановлено, що 05.07.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття карткового рахунку та надання Кредиту «Кредитна картка» №010/11209/82/593523, шляхом підписання сторонами відповідної Заяви, згідно до якої АТ «Райффайзен Банк Аваль» відкрив Картковий рахунок ОСОБА_1 та встановив Поточний ліміт, розмір якого на дату початку кредитування становив 5 000,00 грн. з максимальним лімітом в межах якого встановлюється поточний ліміт, який відповідно до умов кредитного договору становить 500 000,00 грн.(п.п.1.3., 1.4.1. Договору).
Відповідно до умов Кредитного договору, з дати встановлення (зміни) Поточного ліміту (далі - Дата початку кредитування) Клієнт має право отримати, а Банк зобов`язаний за умови відсутності (недостатності) коштів на кредитний рахунок надати Клієнту й межах Поточного ліміту кошти (Кредит), а Клієнт зобов`язаний повернути Банку Кредит та сплатити проценти за його користування. Кредит надається шляхом зарахування коштів Кредиту на кредитний рахунок одночасно з ініціюванням Клієнтом платіжних (видаткових) операцій за кредитним рахунком, із здійсненням Банком Договірного списання коштів Кредиту з кредитного рахунку у визначених Договором випадках, виконанні Банком інших операцій за кредитним рахунком відповідно до умов Договору. Метою Кредиту є придбання Клієнтом товарів (робіт, послуг) для задоволення власних потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, (п. 1.2. Договору).
Строк Кредиту - сукупність Періодів, протягом яких Банк визначає поточний ліміт відповідно до пункту 2 Заяви. Строк Кредиту становить 48 місяців, що починається з дати встановлення (зміни) Поточного ліміту (Дати початку кредитування). Подовження строку Кредиту є можливим згідно підпункту 2.3.4. пункту 2.3. Статті 2 Розділу 6 Правил, (п. 1.5. Договору).Процентна ставка за користування Кредитом (в т.ч. за користування недозволеним овердрафтом) - фіксована, 45,0% річних п.п.1.6. Договору).
Згідно з наданим банком розрахунком, у зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач має заборгованість у розмірі 53 494,12 гривень, що складається з: - 46 611,00 гривень заборгованість за дозволеним овердрафтом; - 6 883,12 гривень заборгованість за недозволеним овердрафтом.
Крім того, 12.08.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем було укладено кредитний договір Кредитна картка №014/380805/82/626116, згідно до якого Банк встановив поточний ліміт розмір якого становить 25 556,72 гривень строком на 72 місяці з 12.08.2019 по 12.08.2025, проценти за користування кредитом – процентна ставка фіксована становить 39,90% річних (п.1.2.3 Договору).
Дата сплати щомісячного ануїтентного платежу 12 числа кожного календарного місяця графіка (п.п.1.2.4 Договору).
Факт надання банком позичальнику кредитних коштів відповідно до умов Кредитного договору №014/380805/82/626116 від 12.08.2019 підтверджується копією виписки по рахунку.
Згідно з наданим банком розрахунком, у зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач має заборгованість у розмірі 24 090,44 гривень, що складається з: 19 106,46 грн. заборгованість за кредитом; 4 983,98 грн. заборгованість за процентами.
Судом було досліджено виписку по рахунку № НОМЕР_1 (UAH). З наданої виписки вбачається, що за поточним рахунком № НОМЕР_1 було проведені витрати відповідачем як до збільшення кредитного ліміту так і після його збільшення, що підтверджує згоду відповідача з даними умовами.
Також відповідно до наданих виписок по рахунку та розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем здійснювались дії направлені на погашення заборгованості.
Відповідач після пролонгації договору продовжила своє використання кредитним лімітом та частково виконувала свої зобов`язання відповідно до умов договору, що підтверджує її згоду на подовження строку дії Кредиту. (Платежі зазначені у виписці до рахунку) .
Таким чином судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 отримала кредитні кошти відповідно до укладених кредитних договорів, користувалась ними як до так і після збільшення кредитного ліміту, а також здійснювала дії направлені на погашення кредитної заборгованості.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 не оскаржували рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 11.06.2026 у вказаній частині, то відповідно, вказане рішення суду підлягає перегляду лише в частині підстав для відмови у задоволенні позову, в межах доводів апеляційної скарги ТОВ «СІТІ ФІНАНС»
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку позивач).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
На підставі п. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В порядку визначеному ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
В силу ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
В порядку визначеному ст. ст. 525, 526, 546 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
У статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тобто, підставою для заміни сторони, а саме процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, у наслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом.
Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
При цьому у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора.
Відповідно до положень статей 77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимим, достовірними та достатніми.
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що 20 грудня 2022 року АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» було укладено договір про відступлення прав вимоги №114/2-57-F, у відповідності до умов якого АТ «Райффайзен Банк» передає за плату, а ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників.
Відповідно до реєстру боржників до договору відступлення права вимоги №114/2-57-F від 20 грудня 2022 року ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» набуло право грошової вимоги за рядом кредитних договорів, у тому числі і за кредитними договорами №010/11209/82/593523 від 05.07.2019 та №014/380805/82/626116 від 12.08.2019.
Разом з тим, до позову не додано вказаного договору та реєстру на який міститься посилання у позові та в додатках до нього. 
При цьому до позову наданий інший договір з іншими реквізитами, а саме: Договір відступлення права вимоги № 114/2-67F від 20.02.2024 про який в позові не зазначено. 
Таким чином, оскільки позивачем до позову не додано договору від 20 грудня 2022 року між АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» про відступлення прав вимоги №114/2-57-F, у відповідності до умов якого АТ «Райффайзен Банк» передає за плату, а ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників, а доданий договір містить інші реквізити а саме № 114/2-67F від 20.02.2024 року, на якій відсутнє посилання в позові, підстав для стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС» на підставі зазначеного в позові договору про відступлення права вимоги, районний суд не знайшов.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Так у справі «Делкорт проти Бельгії» ЄСПЛ зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.
Водночас у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ вказав, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» та від 12 листопада 2002 року у справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки»).
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
Матеріали справи містять копію договору про відступлення прав вимоги № 114/2-67F від 20.02.2024 у відповідності до умов якого АТ «Райффайзен Банк» передає за плату, а ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. (а.с. 39-44) 
Відповідно до реєстру боржників до договору відступлення права вимоги № 114/2-67-F від 20 грудня 2022 року ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» набуло право грошової вимоги за рядом кредитних договорів, у тому числі і за кредитними договорами: №010/11209/82/593523 від 05.07.2019 сума заборгованості становить 53 494,12 гривень, з яких: 46 611,00 грн. сума заборгованості за дозволеним овердрафтом; 6 883,12 грн. сума заборгованості за недозволеним овердрафтом; №014/380805/82/626116 від 12.08.2019 сума заборгованості становить 24 090,44 грн., з яких 19 106,46 грн. сума заборгованості за кредитом; 4 983,98 грн. сума заборгованості за процентами (а.с. 50)
Так, звертаючись до суду із позовом позивачем було зазначено у тексті позовної заяви, що 20.12.2022 між АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» укладено договір про відступлення прав вимоги № 114/2-57F.
З урахуванням встановлених обставин справи, які підтверджуються належними та допустимими доказами, що були долученими до позовної заяви, вбачається, що позивач допустив описку в номері договору про відступлення прав вимоги, зокрема, зазначивши № 114/2-57F замість правильного № 114/2-67F.
Водночас, усі інші дані на які посилається позивач, зокрема номера та дати кредитних договорів за якими відступлено право вимоги: №010/11209/82/593523 від 05.07.2019, №014/380805/82/626116 від 12.08.2019, прізвище боржника – ОСОБА_1 , розмір заборгованості за кредитними договорами, повністю відповідають тим даним які містяться в договорі про відступленя прав вимоги, що додано до позовної заяви.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до переконання про достатність інформації (даних), які містяться в матеріалах справи, для правильного визначення, що саме за договору про відступлення прав вимоги № 114/2-67F від 20.02.2024 укладеним між АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» було відступлено право вимоги до відповідача ОСОБА_1 , і його копію долучено до матеріалів справи.
Одночасно апеляційний суд визнає помилковим зазначення у позовній заяві номеру договору про відступлення прав вимоги - 114/2-57F, оскільки таке містить ознаки механічної помилки - описки.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність у даній справі договору від 20 грудня 2022 року між АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» про відступлення прав вимоги №114/2-57-F, у відповідності до умов якого АТ «Райффайзен Банк» передає за плату, а ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників, є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.
Отже, суд першої інстанції належним чином не оцінив наявні в матеріалах справи докази, відтак доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду.
Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» просило суд стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2800 грн.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підтвердження таких витрат суду надано копію договору № 14/06/2023 про надання правової допомоги від 14.06.2023, додаток № 1 до договору від 14.06.2023, замовлення № 1103 до договору від 28.03.2025, замовлення № 1104 до договору від 28.03.2025, акти виконаних робіт від 28.03.2025, платіжну інструкцію № 831 від 31.03.2025 на суму 1400 грн., платіжну інструкцію № 832 від 31.03.2025 на суму 1400 грн. (а.с. 57-69).
Таким чином, позивач надав суду докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартості.
Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку про доведеність та підтвердження понесених позивачем витрат у розмірі 2800 грн. Ця сума не є надмірною, забезпечуватиме баланс рівноваги між інтересами сторін у справі, відповідатиме принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Ураховуючи, що позов підлягає задоволенню, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 028 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 3633,60 грн. а всього 6 661,60 грн.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» - задовольнити повністю.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2026 року- скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд.37/41, ЄДРПОУ 39508708) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .) про стягнення заборгованості– задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» заборгованість: за кредитним договором № 010/11209/82/593523 від 05.07.2019 у розмірі 53 494 (п`ятдесят три тисячі чотириста дев`яносто чотири) гривні 12 копійок; за кредитним договором №014/380805/82/626116 від 12.08.2019 у розмірі 24 090 (двадцять чотири тисячі дев`яносто) гривень 44 копійки, а разом 77584 (сімдесят сім тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 56 копійок.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» судовий збір пов`язаний з розглядом справи в розмірі 6661,60 грн. та витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 2800 грн., а всього 9461 (дев`ять тисяч чотириста шістдесят одну) гривню 60 копійок.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:      Р.В. Мінгазов

Судді        Д.С. Бредун

О.З. Поляков