Справа № 201/9545/26
Провадження № 2/201/5671/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2026 року       Соборний районний суд
міста Дніпра
у складі головуючого судді Федоріщева С.С.,
за участі секретаря судового засідання Максимової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Трускавецької міської ради, про стягнення додаткових витрат та визначення факту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2  про стягнення додаткових витрат та визначення факту, в якому просив суд постановити рішення про стягнення із  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткових витрат на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сумі 17 500,00 грн.та визнати ОСОБА_1 особою, яка самостійно виховує та утримує неповнолітню доньку ОСОБА_3 .
Вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі, проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет, вели спільний побут. У подальшому почали виникати конфлікти між сторонами, і вони зрозуміли, що їм необхідно йти різними шляхами, однак дізналися, що відповідач вагітна, і вони вирішили заради дитини відбудувати відносини, та все ж це не призвело до очікуваних результатів, і 18 травня 2012 року шлюб було розірвано та сторони дійшли домовленості про належну та достатню участь кожного із них у житті дитини після її народження. 
Сторони багато років приймали активну участь у вихованні та спілкуванні із донькою, розподілили обов`язки у догляді за дитиною. 
Враховуючи, що вони увесь свій час приділяли дитині та часто бували разом, інших стосунків у них не було, тому вони декілька разів знову ж намагалися відновити відносини до повноцінного розуміння сім`я, однак зазначене знову не призвело до будь-яких глобальних змін. 
За цей час донька зростала, відносини у позивача із нею гарні, донька до нього прислуховується, він займається її навчанням та саморозвитком, більшість часу вона завжди проводила у нього, проти чого мати дитини не заперечувала.
У подальшому відповідачу запропонували роботу у місті Дніпро, та вона вирішила спробувати себе там, в результаті чого у квітні 2025 року переїхала проживати у інше місто, а донька залишилася проживати із позивачем. По спливу певного часу позивачу стало відомо, що у відповідача з`явилися нові відносини та наміру повертатися вона не має. Поряд з цим, вона почала менше цікавитися обставинами життя доньки, зрідка лише спілкуючись по телефону із нею, і повністю уникає своїх обов`язків щодо утримання доньки, не надає жодних грошових коштів, не дивлячись на усні звернення до неї, донька перебуває на повному утриманні позивача, який несе витрати як на повсякденні потреби, так і додаткові витрати, пов`язані, із навчанням, одягом, тощо. Відповідач добровільно участі у додаткових витратах не приймає.Враховуючи усе вищезазначене, позивач вважає за можливе звернутися до суду із даною позовною заявою.
Відповідач ОСОБА_2 надала суду пояснення на позовну заяву, у яких зазначила, що дійсно, у сторін є спільна донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Навіть після розлучення вони із позивачем фактично продовжували відносини як подружжя, однак все ж їм не вдалося відновити їх та вони почали проживати окремо, а донька залишилася проживати із нею, з приводу чого вони із позивачем дійшли спільної згоди. ОСОБА_1 часто проводив спільно час із донькою, забирав її до себе, у тому числі, із ночівлею, він гарний батько та дійсно піклується про дитину, і сама донька до нього тягнеться, вона його любить. У 2025 році їй запропонували роботу у місті Дніпро та вона вирішила погодитися, в результаті чого переїхала туди. Доньку, відповідно, взяти із собою не могла, оскільки сама не розуміла, що її там очікує, а наразі у неї з`явилися там нові відносини. Таким чином, вона підтверджує обставину того, що позивач по справі проживає з дитиною удвох, він займається її навчанням, вихованням, забезпечує усім необхідним для повноцінного та комфортного життя, а вона, у свою чергу, також намагається не втрачати зв`язок із донькою та часто спілкується у телефонному режимі. Поряд з цим відповідач заперечує щодо стягнення із неї додаткових витрат, оскільки позивачем не доведено належними та допустимим доказами понесення додаткових витрат, тому просила у задоволенні даної позовної вимоги відмовити у повному обсязі, а з приводу встановлення факту просила вирішити дане питання на розсуд суду відповідно до вимог чинного законодавства, та справу розглянути у її відсутність.
Позивач в судове засідання для розгляду справи по суті не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовну заяву підтримав у повному обсязі.
Служба у справах дітей Трускавецької міської ради подала до суду заяву про розгляд справи без участі  її представника, та зазначила, що службою у справах дітей цього органу проводилося обстеження умов проживання малолітньої ОСОБА_3 .
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується первісна позовна заява та зустрічний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, приходить до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18 травня 2012 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 , відповідний актовий запис за №10.
У сторін є спільна донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 .
Під час розгляду справи встановлено, що сторони не підтримують стосунки, живуть окремо один від одного, наразі ОСОБА_2 проживає у місті Дніпрі.
Також судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що з квітня місяця 2026 року донька сторін - ОСОБА_3 , проживає разом із батьком та перебуває на його вихованні та утриманні, який забезпечив дитині всі належні умови для проживання та розвитку.
Із наявної у матеріалах справи фотороздруківки листування між сторонами вбачається, що сторони проживають окремо, а донька залишилася із батьком, мати посильної участі в житті доньки не приймає.
Із Акту обстеження умов проживання служби у справах дітей Трускавецької міської ради від 04.12.2025 року вбачається, що ОСОБА_4 проживає із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , стосунки з донькою підтримує добрі, у квартирі для дитини виділена окрема кімната, яка облаштована меблями, постільною білизною, є необхідний одяг по віку.
Так, судом встановлено, що дитина сторін на теперішній час проживає з батьком, який забезпечив дитині всі належні умови для проживання та розвитку. 
У своїх поясненнях свідок ОСОБА_5 зазначила, що після припинення відносин між її сином - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їх донька залишилася проживати із матір`ю, однак більшість часу проводила із батьком. У подальшому, коли ОСОБА_2 переїхала у інше місто, дитина залишилася із батьком, який займається її здоров`ям, навчанням, розвитком інтересів та здібностей, вихованням та утриманням дитини. Мати дівчинки з весни 2025 року не приїздила, мати їй інколи телефонує.
Із пояснень свідка ОСОБА_6 вбачається, що вона є тіткою та хрещеною мамою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Їй відомо, що відносини між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 після розірвання шлюбу фактично продовжувались певний час, однак все ж вони прийшли до спільного рішення розійтись остаточно. При цьому, приблизно з квітня 2025 року, вона бачила ОСОБА_7 лише удвох із донькою. Він їй пояснив, що відповідач переїхала проживати у інше місто, оскільки знайшла там роботу, і, начебто, у неї нові відносини наразі, залишивши при цьому дитину із ним, тому він самостійно займається утриманням та вихованням ОСОБА_4 . Матір дитини з того часу особисто більше не бачила.
На підставі поданих суду доказів, суд приходить до висновку, що факт проживання доньки із батьком, утримання та самостійного виховання батьком дитини повністю підтверджується наданими доказами, мати фінансової участі у витратах на дитину не приймає.
Отже, з наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільної дитини, через те, що донька на час розгляду справи проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує його, такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом, а мати дитини дану обставину не спростовувала.
Статтею 15 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Подібна норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08.07.2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03.12.2009 року).
Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII і набула чинності для України 27 вересня 1991року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
А відповідно до ст. 27 цієї Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою.
Відповідно до ч. 1,2,3,4,5 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 
Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Таким чином, дитині, в усякому разі, повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум.
Згідно ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Так, поряд із аліментами на утримання дитини батьки повинні сплачувати кошти на покриття додаткових витрат на дитину.
Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одного із батьків у твердій грошовій сумі.
Відповідно до даної норми обов`язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред`являвся. У такому випадку такий батько зобов`язаний нести додаткові витрати на дитину.
Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
В постанові Верховного Суду від 14.01.2019 р. (справа №751/4312/16-ц) зазначено, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Верховний Суд зауважує, що до таких особливих обставин закон відносить, зокрема, випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Виходячи з норм ст.185 СК України, додатковими витратами, які підлягають стягненню є: періодичні витрати на лікування дитини (в тому числі на оздоровлення); систематичні витрати, понесені у зв`язку з постійною хворобою дитини, фізичними травмами; витрати на гуртки, заняття, які розвивають конкретні здібності дитини.
Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. Додаткові витрати визначаються залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
У пункті 18 Постанови Верховного Суду України від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що передбачені ст. 185 СК України додаткові витрати на утримання дитини, викликані особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом, тощо) можуть стягуватись лише з батьків і у разі фактичних витрат, їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
Чинним законодавством України не передбачений вичерпний перелік таких додаткових витрат на утримання дитини. Підставою призначення додаткових витрати є особливі обставини, які можуть бути зумовлені, як негативними і так і позитивними фактами. Таким чином, витрати, на здобуття освіти і навчання дитини є додатковими витратами, які направленні на розвиток дитини та її здібностей, здобуття освіти тощо.
Верховний Суд зауважує, що до таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на якусь хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
У постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 320/383/19 КЦС ВС зробив висновок, що додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно.
При цьому, щодо вирішення питання стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , додаткових витрат на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сумі 17 500,00 грн., виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даної позовної вимоги, оскільки належних та допустимих доказів у їх підтвердження суду не надано. 
Верховним Судом України звернуто увагу на те, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
Згідно ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Перелік юридичних фактів, підвідомчих встановленню в судовому порядку, наводиться в ст.315 ЦПК України не є вичерпним.
Частиною 2 ст.315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Факт самостійного виховання дитини, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав та можливість безперешкодної реалізації моїх особистих прав .
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Разом з тим, частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Позивач за зустрічним позовом повністю утримує дитину та опікується її інтересами та потребами, особисто займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини без участі матері.
Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає.
При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.
Враховуючи те, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком, який самостійно її утримує, опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням та зміг створити належні умови проживання дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача в даній частині позовних вимог. 
Оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.
Згідно ч.1,3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Керуючись ст.ст.24, 56, 110, 112, 141, 150, 157, 160, 180, 181, 182, 184, 189, 191 СК України, ст.ст.2, 5, 10-13, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Трускавецької міської ради, про стягнення додаткових витрат та визначення факту задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , особою, яка самостійно виховує та утримує неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1331,20 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя         С.С. Федоріщев