ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2026 року Чернігів Справа № 620/8311/26

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі судді Дубіної М.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 

В С Т А Н О В И В:

19.07.2026 ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом (зареєстрований у суді 20.07.2026), у якому просить:
визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Черкаській області від 30.06.2025 №0695931-2407-2301 про нарахування йому за 2024 звітний рік податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 39 692,55 грн щодо об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1881572780000). 
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує на протиправність оспорюваного податкового повідомлення-рішення з огляду на те, що виникнення обов`язку зі сплати податку на нерухоме майно в силу вимог підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України (ПК - України) імперативно пов`язане із наявністю у особи законного та дійсного права власності на відповідне майно; оспорюване податкове повідомлення-рішення (ППР) від 30.06.2025 № 0695931 2407-2301 було прийняте відповідачем на підставі відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з якими за ним було зареєстровано право власності на нежитлову будівлю (загальною площею 372,7 кв.м) за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта: 1881572780000) на підставі Інвестиційного договору від 27.09.2002 № 24, проте він ніколи не був власником об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , що було встановлено рішенням суду у справі № 752/3790/25, яке набрало законної сили, а тому він не є платником податку у розумінні підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України та на нього не може бути покладений обов`язок сплачувати податки за майно, яке йому не належить.
Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Дубіної М.М. від 24.07.2026 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.
У письмовому відзиві на цю позовну заяву представник відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог та просить у їх задоволенні відмовити, оскільки станом на дату обчислення сум податкових зобов`язань та формування ППР, відповідно до даних в режимі «Реєстр об`єктів житлової нерухомості» розділу «Плата за нерухомість» ІКС «Податковий блок», у приватній власності ОСОБА_1 перебував об`єкт нежитлової нерухомості, а саме: тип об`єкта – нежитлова будівля, адреса об`єкта - АДРЕСА_1 , загальна площа 372,7 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 188157780000, дата державної реєстрації права власності 26.07.2019, номер запису про право власності на нерухоме майно 32576231 (завантажено на центральному рівні до відповідних підсистем ІКС «Податковий блок» на підставі даних Державної реєстраційної служби).
У відповіді на відзив на позовну заяву позивач зазначає, що відповідач ігнорує статтю 129-1 Конституції України та обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, яким підтверджено, зокрема, що позивач ніколи не був власником майна за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 56/66, літ «А», а майно ніколи не вибувало з власності держави, у зв`язку з недійсністю договору з моменту його укладення, оскільки такий недійсний договір не створив жодних юридичних наслідків. 
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, відзив на позовну заяву, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
Станом на дату обчислення сум податкових зобов`язань та формування оспорюваного ППР (30.06.2025), відповідно до даних в режимі «Реєстр об`єктів житлової нерухомості» розділу «Плата за нерухомість» ІКС «Податковий блок», у приватній власності ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_1 ) перебував, зокрема об`єкт нежитлової нерухомості, а саме: тип об`єкта – нежитлова будівля, адреса об`єкта - АДРЕСА_1 , загальна площа 372,7кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 188157780000, дата державної реєстрації права власності 26.07.2019, номер запису про право власності на нерухоме майно 32576231 (завантажено на центральному рівні до відповідних підсистем ІКС «Податковий блок» на підставі даних Державної реєстраційної служби); на підставі Інвестиційного договору від 27.09.2002 № 24 між ДП «Наш Дім» та позивачем
На дату формування ППР податкова адреса ОСОБА_1 була ЧЕРКАСЬКА ОБЛ., ЧЕРКАСЬКИЙ РАЙОН, КАМ`ЯНСЬКА ТЕР.ГР., МІСТО КАМ`ЯНКА, ВУЛ. 50 РОКІВ ВИЗВОЛЕННЯ, БУД. 100. 
Головним управлінням ДПС у Черкаській області було сформовано ППР від 30.06.2025 №0695931-2407-2301 на суму 39 692,55 грн за об`єкт нерухомості загальною площею 372,7 кв.м, та направлено їх платнику поштовим відправленням.
Також судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11.11.2025 у справі № 752/3790/25, яке набрало законної сили 12.12.2025, було задоволено позов виконуючого обов`язки керівника Голосіївської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави та вирішено: 
визнати недійсним з моменту укладення інвестиційний договір від 27.09.2002 № 24 на проведення ремонтних робіт нежитлової будівлі № 56/66 (літ. «А») загальною площею 372,7 кв.м на вул. Набережно Корчуватській, укладений між Державним підприємством «Наш Дім», в особі директора Хоменка Анатолія Семеновича, та ОСОБА_1 ; 
скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» Рашкова Андрія Георгійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 26 липня 2019 року, індексний номер: 47976704 та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю літ. «А» загальною площею 372,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1881572780000);
витребувати від ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду державного майна України нерухоме майно, а саме: будівлю літ. «В», загальною площею 376,7 кв.м у житловому будинку АДРЕСА_1 , яка зареєстрована як нежитлова Документ сформований в системі «Електронний суд» 19.07.2026 4 будівля літ. «А» по вул. Набережно-Корчуватській, буд. 56/66 у м. Києві, загальною площею 372,7 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1881572780000).
Не погоджуючись із цим податковим повідомленням – рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вимогами частин першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 КАС України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Суд зазначає, що відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, у тому числі податку на прибуток та податку на додану вартість, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані ПК України.
Відповідно до статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлює, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України).
За правилами підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Отже, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. При цьому підпункт 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України передбачає, що саме власники об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (фізичні та юридичні особи) є платниками цього податку.
Для обчислення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, контролюючий орган використовує: (1) дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; або (2) відомості з оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документи на право власності; або (3) дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та документів, наданих платником, у сукупності.
Таким чином, законодавець передбачив кілька джерел, з яких податковий орган може отримати відомості, необхідні для обчислення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. За наведеного правового регулювання суд касаційної інстанції критично оцінює довід податкового органу, що підставою для визначення бази оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості є тільки дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Платником податку є саме власник об`єкта оподаткування, а не особа, про яку до Державного реєстру речових прав внесено запис як про власника. Державний реєстр є лише джерелом інформації, зокрема, щодо характеристик бази оподаткування.
Вирішуючи питання щодо пріоритету даних, які має використовувати податковий орган, у разі наявності підтверджених розбіжностей між відомостями, що містяться у Державному реєстрі та у документах платника податків, суд касаційної інстанції враховує наступне.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі – Закон № 1952-IV).
За визначенням, наведеним у пунктах 1, 2 частини першої статті 2 Закону №1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.
За правилами частини другої статті 12 Закону №1952-IV відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
Питання застосування норми частини другої статті 12 Закону №1952-IV вже неодноразово було предметом розгляду Верховного Суду. Так, зокрема, але не виключно, у постановах від 24.01.2020 (справа №910/10987/18), від 26.10.2022 (справа №538/2185/14-ц), від 20.02.2018 (справа №917/553/17), Верховний Суд дійшов висновку, що нормою частини другої статті 12 Закону №1952-IV законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії, та які мають пріоритет над записами, що містяться у цьому Державному реєстрі.
При цьому усталеною є також позиція Верховного Суду, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою для його виникнення.
Відповідно до висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 02.07.2019 (справа №48/340), від 12.03.2019 (справа №911/3594/17), від 19.01.2021 (справа №916/1415/19), відомості Державного реєстру презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи.
Отже, за загальним правилом, якщо особа заперечує актуальність відомостей, внесених до Державного реєстру, останні можуть бути спростовані шляхом надання для дослідження документів, на підставі яких відповідне право було набуто чи припинено. Аналогічний підхід впроваджено законодавцем і у нормі підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, яка передбачає можливість встановлення бази оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки на підставі відомостей Державного реєстру, але й з урахуванням оригіналів документів платника податків, зокрема документів про право власності. Під документами про право власності слід розуміти як документи щодо набуття такого права, так і щодо його втрати платником податків.
Суд враховує, що порядок взаємодії між платником податків та контролюючим органом, зокрема унормований підпунктом 266.7.3 пункту 266.7 статті 267 ПК України, відповідно до якого платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за своєю податковою адресою для проведення звірки даних щодо:
об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку;
розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку;
права на користування пільгою із сплати податку;
розміру ставки податку;
нарахованої суми податку.
У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за своєю податковою адресою платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).
При цьому абзац другий підпункту 266.7.4 пункту 266.7 статті 266 ПК України встановлює, що у разі подання платником податку контролюючому органу правовстановлюючих документів на нерухоме майно, відомості про яке відсутні у базі даних інформаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, сплата податку фізичними особами здійснюється на підставі поданих платником податку відомостей до отримання контролюючим органом відомостей від органів державної реєстрації прав на нерухоме майно про перехід права власності на об`єкт оподаткування.
Отже, приведений вище підпункт 266.7.3 пункту 266.7 статті 267 ПК України прямо передбачає, що за наявності розбіжностей між даними податкового органу і даними платника податків, пріоритет мають дані, підтверджені таким платником на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності (його набуття чи втрати).
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, податковий орган повинен використовувати не тільки дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, але й наявні відомості, що містяться в оригіналах відповідних документів платника податків, зокрема в документах на право власності (за умови їх подання). За наявності розбіжностей у таких даних оригінали документів, надані платником, зокрема документи на право власності, мають пріоритет над даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27.02.2024 року у справі № 440/9997/22, який є застосовним до справи, яка розглядається.
Повертаючись до спору, який виник у цій справі, суд підкреслює, що визначальною умовою для виникнення у особи обов`язку зі сплати зазначеного податку є наявність у неї права власності на відповідний об`єкт нерухомого майна.
Як встановлено судом, право власності ОСОБА_1 на вказаний вище об`єкт нерухомого майна було зареєстровано 26.07.2019 на підставі інвестиційного договору від 27.09.2002 № 24 на проведення ремонтних робіт нежитлової будівлі № 56/66 (літ. «А») загальною площею 372,7 кв. м.
На момент прийняття оспорюваного ППР (30.06.2025) зазначена державна реєстрація права власності була чинною, а тому контролюючий орган, визначаючи податкове зобов`язання за 2024 рік, виходив із наявних у відповідному державному реєстрі відомостей про право власності позивача.
Водночас 11.11.2025 Голосіївський районний суд міста Києва ухвалив рішення у справі № 752/3790/25 за позовом виконуючого обов`язки керівника Голосіївської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Державного підприємства «Наш Дім» та ОСОБА_1 про визнання недійсним інвестиційного договору, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна. Вказане рішення набрало законної сили 25.12.2025.
Зазначеним судовим рішенням інвестиційний договір від 27.09.2002 № 24 визнано недійсним з моменту його укладення.
Цим же рішенням скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» від 26.07.2019 , індексний номер 47976704, та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю літ. «А» загальною площею 372,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1881572780000.
Крім того, зазначеним рішенням спірне нерухоме майно витребувано від ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду державного майна України.
Отже, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що інвестиційний договір від 27.09.2002 № 24, на підставі якого у 2019 році було зареєстровано право власності ОСОБА_1 , є недійсним з моменту його укладення та не був законною підставою для набуття ним права власності на спірне державне нерухоме майно.
При цьому судове рішення у справі № 752/3790/25 не встановлює момент припинення законно набутого права власності у майбутньому, а надає юридичну оцінку самій підставі набуття такого права та встановлює її недійсність з моменту укладення правочину.
Таким чином, правова підстава, на якій ґрунтувалася державна реєстрація права власності ОСОБА_1 , визнана судом недійсною з моменту її виникнення.
Суд враховує, що на момент прийняття оспорюваного ППР – 30.06.2025 рішення суду від 11.11.2025 у справі № 752/3790/25 ще не було ухвалено Голосіївським районним судом міста Києва. 
Разом із тим предметом розгляду у цій справі є питання правомірності визначення позивачу податкового зобов`язання за 2024 звітний рік, тому для правильного вирішення цього спору необхідно встановити, чи існували передбачені законом правові підстави для визначення ОСОБА_1 платником податку щодо спірного об`єкта.
Так, після прийняття оскаржуваного ППР судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено юридично значущі обставини щодо правової природи права власності на спірний об`єкт та підстав його набуття. 
При цьому, суд констатує, що ці обставини не є такими, що виникли лише 25.12.2025 - у день набрання рішенням законної сили, оскільки судом встановлено недійсність інвестиційного договору саме з моменту його укладення.
Тому, дата набрання законної сили рішенням суду не може ототожнюватися з моментом виникнення встановлених цим рішенням обставин, оскільки рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11.11.2025 у справі № 752/3790/25, яке набрало законної сили 25.12.2025 встановило юридичний дефект правової підстави, що існував з моменту укладення інвестиційного договору від 27.09.2002.
Суд також враховує, що державна реєстрація права власності сама по собі не є самостійною підставою набуття права власності, а лише засвідчує державою вже набуте право. Отже, для вирішення питання про наявність у особи статусу власника необхідно встановити наявність належної правової підстави набуття відповідного права.
Проте, у справі яка розглядається судом не встановлено такої правової підстави - набуття права власності. Натомість судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено недійсність інвестиційного договору від 27.09.2002 № 24 з моменту його укладення, скасовано державну реєстрацію права власності, проведену на підставі цього договору, та витребувано спірне нерухоме майно від ОСОБА_1 на користь держави.
До того ж позивач взагалі заперечує свою обізнаність про існування державної реєстрації за ним вказаного об`єкта нерухомості.
За таких обставин суд доходить висновку, що наявність у 2024 році запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 не може сама по собі свідчити про наявність у нього права власності на спірний об`єкт у матеріально-правовому розумінні.
Інше тлумачення призвело б до фактичного визнання особи платником податку як власника державного майна лише на підставі реєстраційного запису, попри те, що судом, рішення якого набрало законної сили, встановлено недійсність з моменту укладення правочину, який був підставою для такої реєстрації, скасовано саму державну реєстрацію права власності та витребувано майно на користь держави.
При цьому суд не ототожнює момент прийняття податкового повідомлення-рішення з моментом ухвалення судового рішення у майновому спорі та не покладає на контролюючий орган обов`язок передбачити обставини, які на момент прийняття ППР ще не були встановлені судом.
Разом із тим, оцінюючи правомірність оскаржуваного ППР на час розгляду справи, суд зобов`язаний врахувати чинне судове рішення, яке набрало законної сили та яким остаточно встановлено правові підстави набуття спірного майна, наслідки недійсності відповідного правочину та правовий статус особи щодо цього майна.
Відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Таким чином, недійсний правочин не створює для його сторін тих прав та обов`язків, на виникнення яких він був спрямований.
Верховний Суд послідовно виходить із того, що правовим наслідком недійсності правочину є, зокрема, нівелювання його юридичного результату, тобто недійсний правочин не створює того переходу прав, набуття чи зміни прав, заради яких він укладався.
При цьому відповідно до частини першої статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Верховний Суд застосовує це правило у взаємозв`язку зі статтею 216 ЦК України, зазначаючи, що правочин, визнаний недійсним, не створює юридичних наслідків від моменту його вчинення.
Отже, у цій справі необхідно розмежовувати дату ухвалення судового рішення про недійсність Інвестиційного договору та момент, з якого сам правочин вважається таким, що не створив передбачених ним юридичних наслідків.
З огляду на наведене суд приходить до висновку, що правова підстава, з якої контролюючий орган виходив при визначенні ОСОБА_1 податкового зобов`язання за 2024 рік, була визнана судом недійсною з моменту її виникнення.
Судове Голосіївського районного суду м. Києва 11.11.2025 у справі № 752/3790/25 не створило недійсність Інвестиційного договору лише з дати його ухвалення. Навпаки, суд установив недійсність цього правочину з моменту його укладення - 27.09.2002.
Тому юридичний результат, на який був спрямований зазначений правочин, а саме набуття позивачем права власності на державне нерухоме майно, не може розглядатися як такий, що правомірно виник та існував у позивача у 2024 році.
Відповідно до частини другої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
З у рахуванням наведеного, у суду відсутні правові підстави вважати ОСОБА_1 власником спірного об`єкта нерухомого майна за 2024 звітний рік для цілей застосування підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України.
Враховуючи наведене, суд вважає, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Черкаській області від 30.06.2025 № 0695931-2407-2301, яким ОСОБА_1 визначено за 2024 звітний рік податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 39 692,55 грн щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1881572780000, не може бути визнано судом таким, що відповідає критеріям, наведеним у статті 19 Конституції України та статті 2 КАС України, у зв`язку з чим є протиправним та підлягає скасуванню.
Згідно частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач, відповідно до частини другої статті 77 КАС України, не довів правомірності визначення позивачу податкового зобов`язання за 2024 рік з огляду на встановлену судом недійсність правової підстави набуття права власності.
Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Ухвалюючи дане судове рішення суд враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновок №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.
Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58), «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, пункт 26, ECHR 1999-1, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів передбачено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що відповідно до статті 139 КАС судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як видно з наявної у матеріалах справи квитанції від 18.07.2026 № №6854-7560-6497-4561 позивачем під час звернення з цим позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1331, 20 грн.
Враховуючи наведене, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені судові витрати за сплачений ним судовий збір в розмірі 1331, 20 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Матеріали справи не містять документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо), тому на момент розгляду справи суд не здійснює розподіл витрат на правничу допомогу.
Керуючись статтями 2, 139, 227, 241-246, 250-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Черкаській області від 30.06.2025 №0695931-2407-2301 про нарахування йому за 2024 звітний рік податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 39 692,55 грн щодо об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1881572780000). 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Черкаській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1331, 20 грн, сплачений згідно із квитанцією від 18.07.2026 № №6854-7560-6497-4561. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач – ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ). 
Відповідач - Головне управління ДПС у Черкаській області (18002, Черкаська область, м. Черкаси, вул. Хрещатик, 235, унікальний ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 44131663). 

Суддя Марія ДУБІНА