17.08.26
Справа № 521/7650/26
Провадження № 2/521/6097/26

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17.08.2026 р. м. Одеса
Хаджибейський районний суд м. Одеси в складі:
головуючої - судді Роїк Д.Я.
при секретарі Каліной П.О.
представник позивача ОСОБА_1 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики-
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму боргу відповідно до договору позики грошових коштів від 13.11.25 в розмірі еквівалентній 10 129, 86 (десять тисяч сто двадцять дев`ять) доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення та 30000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування поданих позовних вимог зазначив, що 13.11.2025 ОСОБА_2 (надалі Позивач) та ОСОБА_3 (надалі Відповідач) уклали договір позики грошових коштів (надалі Договір), який нотаріально посвідчили. Відповідно до договору ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 , грошові кошти в розмірі 420 377 (чотириста двадцять тисяч триста сімдесят сім) гривень 00 копійок, що в грошовому еквіваленті зобов`язання, згідно ст. 524 Цивільного кодексу України, за домовленістю сторін, складає суму рівну 10 000 (десять тисяч) доларів США відповідно до курсу продажу, встановленого Національним банком України на день платежу, а Відповідач зобов`язується повернути Позивачу таку ж суму грошових коштів, до 01 грудня 2025 року. Незважаючи на те, що Відповідач відповідно до п.1.3. Договору зобов`язаний був повернути борг Позивачеві у повному обсязі до 01.12.2025 Відповідач вказані дії, станом на дату звернення з позовом не вчинив, від розмов та зустрічей ухиляється. 
У зв`язку з цим Позивач звернувся до суду про стягнення вказаної суми боргу у примусовому порядку.
За вказаними позовними вимогами 26.05.2026 ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси було відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу у спрощеному позовному провадженні.
Відповідач ОСОБА_3 хоч належним чином повідомлявся про день і час розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв, у встановлений судом строк відзив на позов не надіслав, у зв`язку з чим суд за згодою представника позивача у відповідності до ст. 280 ЦПК України вирішив заочно розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у ній доказів.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, прийшов до висновку про задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, виходячи із наступного.
Відповідно до ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до положень ч.1, 2ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч.1 ст. 638 та ч.1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.
Судом встановлено, що 13.11.2025 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики грошових коштів, який нотаріально посвідчений. Відповідно до п. 1.1 та 1.3 Договору ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 , грошові кошти в розмірі 420 377 (чотириста двадцять тисяч триста сімдесят сім) гривень 00 копійок, що в грошовому еквіваленті зобов`язання, згідно ст. 524 Цивільного кодексу України, за домовленістю сторін, складає суму рівну 10 000 (десять тисяч) доларів США відповідно до курсу продажу, встановленого Національним банком України на день платежу, а Відповідач зобов`язується повернути Позивачу таку ж суму грошових коштів до 01 грудня 2025 року.
За змістом положень ст. 652 ЦК України договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 1046 ЦК України (Договір позики) - 1. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України (Форма договору позики) - 1. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. 2. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ст. 1049 ЦК України (Обов`язок позичальника повернути позику) 1. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. 2. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. 3. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України (Наслідки порушення договору позичальником) - 1. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 
Відповідно до ст. 625 ЦК України - 1. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 2. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.
Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відповідно до ч.2 ст.233 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Оскільки позивач передав відповідачеві грошові кошти у розмірі еквіваленту 10 000 доларів США до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання Відповідача триває, офіційний курс гривні до долара США змінився, сума боргу повинна визначатись станом на момент виконання такого зобов`язання.
Зазначене узгоджується із висновками Великої палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16-ц.
Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачеві кошти в розмірі в розмірі 420 377, 00 грн, що в грошовому еквіваленті зобов`язання, згідно ст. 524 Цивільного кодексу України, за домовленістю сторін, складає суму рівну 10 000 (десять тисяч) доларів США відповідно до курсу продажу, встановленого Національним банком України на день платежу.
Однак, відповідач порушив визначені умови договору і не повернув позику ні на дату визначену договором – 01.12.2025, ні на час звернення до суду з позовною заявою. 
Сума боргу, що підлягає до стягнення з відповідача відповідно до договору позики грошових коштів від 13.11.2025 становить еквівалентній 10 000 доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення.
Крім стягнення суми боргу також підлягає стягнення відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних. 
Прострочення виконання договору позики Відповідачем з дати (01.12.2025), до якої він повинен був повернути позику до дати подачі позовної заяви (08.05.2026) становить 158 днів.
Розрахунок 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України наступний: 3% х 158 (к-сть прострочених днів) х 10 000 доларів США (прострочена сума по Договору)/ 365 = 129,86 доларів США;
Таким чином, з Відповідача підлягає до стягнення сума боргу в розмірі еквівалентній 10 129, 86 (десять тисяч сто двадцять дев`ять) доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення суду.
Будь-яких доказів, які б спростовували наведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним договором, відповідачем по справі суду надано не було.
А відтак, позов підлягає до задоволенню на суму еквівалентній 10 129, 86 доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення суду, в тому числі 10 000 доларів США заборгованість за позикою, 129, 86 доларів США - три відсотки річних.
Відтак, проаналізувавши заяви по суті справи та надані докази, у поєднанні із застосованими правовими нормами, враховуючи мотиви, покладені в основу рішення, суд доходить висновку, що позивачем доведено перед судом належними та допустимими доказами факт надання позики відповідачеві та наявність заборгованості згідно з наданим розрахунком.
Відтак позов підлягає до задоволення. 
У позовній заяві позивач просить суд стягнути понесені судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 4 436, 87 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.
Щодо витрат позивача на правничу допомогу, суд приходить до наступного.
Як передбачено ст.15 ЦПК України - учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 26 ЗУ від 05.07.2012 року за № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, та становлять одну із складових судових витрат ч.1 ст.133 ЦПК України.
Відповідно до ч. 5 ст. 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів ч. 4 ст. 137, ч. 7 ст. 139 та ч. 3 ст. 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.
За змістом ст.137 ЦПК України (1) витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. (2) За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. (3) Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (4) Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. (5) У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. (6) Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року за № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного встановлено, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, або розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Отже, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме не надано: договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Аналогічні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року № 826/1216/16, постановах Верховного Суду від 03.02.2021 року №760/34441/19 та від 07.04.2021 року № 545/3748/17.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано Договір про надання професійної правничої допомоги ( витяг) від 20.04.2026 року, відповідно до яко гоклієнт виплачує виконавцю- Адвокату Дмитрик С.В. гонорар у розмірі 30000,00 грн ., детальний опис робіт, відповідно до якого адвокатом Дмитрик С.В. : вивчення матеріали для підготовки позовної заяви з аналізом нормативних актів та судової практики, вартість 10000,00 грн., підготовка позовної заяви 14000,00 грн., клопотання про участь у засіданні в режимі ВКЗ-1000 грн., участь у судових засіданнях 5000,00 грн.
Оцінюючи склад та обсяг наданих послуг, суд не враховує витрати участь у судових засіданнях, оскільки представником позивача до суду подано заяву про розгляд справи без участі.
Стосовно стягнення витрат за вивчення матеріали для підготовки позовної заяви з аналізом нормативних актів та судової практики суму 10000,00 грн., суд не приймає до уваги, оскільки данні правовідносини типові, суд вважає що за дану послугу достатньо стягнути 2000 грн.
Враховуючи наведене, витрати на правничу допомогу під час розгляду справи суд вважає допустимими в розмірі 16000,00грн.
На підставі зазначеного, та доводів сторони позивача, суд, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України зменшує розмір витрат до 16 000 грн.
Відповідно до квитанції про сплату судового збору 8414-5548-7843-3829 від 08.05.2026, позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збірр у сумі 4436,87 грн. 
Судові витрати, згідно ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. .2,4,12,13,76-78,81, 141, 258-268, 273, 280, 281, 352-355 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики грошових коштів задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ,) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) суму боргу відповідно до договору позики грошових коштів від 13.11.25 в розмірі еквівалентній 10 129, 86 (десять тисяч сто двадцять дев`ять) доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ,) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) сплачений судовий збір в сумі 4 436, 87 ( чотири тисячі чотириста тридцять шість) гривень 87 копійок та 16000 ( шістнадцять тисяч) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів в порядку, передбаченому статтею 354 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених законом строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Д.Я. Роїк