ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року 
м. Київ

cправа № 925/1628/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,
за участю представників: 
прокуратури - Єреп В. В., 
відповідача - Моцайко В. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасиенергозбут" 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2026 (судді: Владимиренко С. В. - головуючий, Демидова А. М., Ходаківська І. П.) і рішення Господарського суду Черкаської області від 16.03.2026 (суддя Гладун А. І.) у справі
за позовом  першого заступника керівника Уманської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Монастирищенської міської ради та виконавчого комітету Монастирищенської міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасиенергозбут" 
про визнання недійсною додаткової угоди до договору та стягнення 15 803,47 грн,
В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог і підстав позову
1.1. У грудні 2024 року перший заступник керівника Уманської окружної прокуратури (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Черкаської області в інтересах держави в особі Монастирищенської міської ради (далі - Міськрада) та виконавчого комітету Монастирищенської міської ради (далі - Виконком) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасиенергозбут" (далі - ТОВ "Черкасиенергозбут") про визнання недійсною додаткової угоди від 12.05.2021 № 3 до договору на постачання електричної енергії споживачу від 17.02.2021 № 71151000071, укладеної між Виконкомом і ТОВ "Черкасиенергозбут" (далі - додаткова угода від 12.05.2021, оспорювана додаткова угода), та стягнення з ТОВ "Черкасиенергозбут" на користь бюджету Міськради 15 803, 47 грн
1.2. Позовні вимоги обґрунтовано обставинами невідповідності оспорюваної додаткової угоди вимогам закону до неї, а саме пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", адже передбачає збільшення ціни за 1 кВт/год електроенергії, встановленої у договорі про постачання електричної енергії споживачу, більше, ніж на 10 %, що призвело до переплати та зайвого витрачання бюджетних коштів на суму 15 803,47 грн, які підлягають стягненню з відповідача відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України як такі, що були одержані останнім за недійсною додатковою угодою.
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 16.03.2026 позов прокурора в інтересах держави в особі Міськради до ТОВ "Черкасиенергозбут" задоволено повністю. Визнано недійсною додаткову угоду від 12.05.2021 та стягнуто з ТОВ "Черкасиенергозбут" на користь бюджету Міськради 15 803,47 грн. У позові прокурора в інтересах держави в особі Виконкому до ТОВ "Черкасиенергозбут" відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що прокурор у цій справі належним чином обґрунтував та довів підстави для представництва інтересів держави в суді та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах; оспорювана додаткова угода суперечить пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки передбачає збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі; сума надмірно сплачених коштів за електроенергію внаслідок укладення оспорюваної додатковї угоди становить 15 803,47 грн і має бути стягнута з відповідача. Суд також зазначив, що метою звернення прокурора з позовом до відповідача є захист інтересів держави щодо припинення порушень при здійсненні публічних закупівель; об`єктом судового захисту є інтереси територіальної громади міста Монастирище щодо використання коштів місцевого бюджету, від імені та в інтересах якої здійснює свої повноваження її представницький орган - Міськрада. Водночас суд дійшов висновку про відсутність у Виконкому власного порушеного права чи інтересу, яке було би відмінне від інтересу територіальної громади міста Монастирище.
2.2. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2026 перевірене рішення місцевого господарського суду залишено без змін.
Апеляційний господарський суд погодився з висновком суду про те, що прокурор належним чином обґрунтував порушення інтересів держави, дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", та правильно визначив учасників справи. Водночас суд апеляційної інстанції констатував, що оспорювана додаткова угода щодо зміни ціни до договору укладена за відсутності законодавчо визначених підстав для зміни ціни (без дотримання принципу пропорційності коливання ціни на ринку товару, а також без належного підтвердження такого коливання), тому підлягає визнанню недійсною, а заявлені до стягнення кошти є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття останнім внаслідок недійсності цієї додаткової угоди відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути до місцевого бюджету, що відповідає положенням статей 216, 1212 Цивільного кодексу України. Разом із тим, суд апеляційної інстанції відхилив за необґрунтованістю доводи відповідача про неналежність суб`єктного складу сторін.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
3.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Черкаської області від 16.03.2026 і постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2026 у цій справі, ТОВ "Черкасиенергозбут" звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Підставою касаційного оскарження скаржник визначає пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме (1) неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду:
- від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, від 30.07.2020 у справі № 670/23/18, від 18.11.2020 у справі № 318/1345/17 та постановах Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 917/2041/20, від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22, від 30.01.2024 у справі № 924/564/22, від 04.07.2024 у справі № 924/334/22, від 04.09.2024 у справі № 922/42/24, від 30.10.2024 у справі № 910/9383/23, від 10.04.2024 у справі № 522/17408/19, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22 щодо того, що під час розгляду позовної вимоги про визнання правочину недійсним відповідачами у справі мають бути всі сторони цього правочину;
- від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19 щодо необхідності визначення усіх сторін оспорюваного правочину як належних відповідачів при вирішенні спору за позовом заінтересованої особи, яка не є стороною такого правочину; відмови в задоволенні позову із зазначеної підстави;
- від 30.10.2024 у справі № 910/9383/23, від 12.03.2024 у справі № 918/7/23 якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, вони не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення;
- від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 у відносинах щодо розрахунків за договором особа, яка є розпорядником бюджетних коштів, виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як сторона в зобов`язальних правовідносинах;
- від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 щодо того, що прокурор звертається до суду в особі органу, якщо: 1) орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; 2) орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави. Натомість як самостійний позивач прокурор звертається до суду, якщо: 1) відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
Загалом доводи скаржника зводяться до неправильного визначення прокурором учасників справи.
3.2. У відзиві на касаційну скаргу прокуратура заперечує проти доводів касаційної скарги та просить її залишити без задоволення, а оскаржені рішення та постанову - без змін як законні та обґрунтовані.
3.3. Від ТОВ "Черкасиенергозбут" надійшло клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення від висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2025 у справі № 920/19/24 та від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 для формування нового висновку, про те, що обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 % застосовується щодо кожного окремого випадку збільшення ціни за одиницю товару без обмеження кількості змін.
3.4. Від прокуратури надійшли пояснення щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в яких прокуратура просить відмовити у задоволенні вказаного клопотання за необґрунтованістю.
Щодо поданого ТОВ "Черкасиенергозбут" клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд зазначає таке.
Згідно з частиною 3 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
Верховний Суд вважає за необхідне звернутися до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13, за змістом яких: "з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання".
Основним завданням Верховного Суду є забезпечення сталості та єдності судової практики. Відтак, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.
Верховний Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду повинні бути ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Водночас колегія суддів не вважає, а скаржником не доведено, що відповідні висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2025 у справі № 920/19/24 та від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 є помилковими, неефективними чи застосований у рішеннях підхід очевидно застарів внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. 
Звідси відсутні правові підстави для задоволення клопотання скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, адже заявлене клопотання не містить належного обґрунтування передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною 3 статті 302 Господарського процесуального кодексу України.
4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає таке.
4.2. Як свідчать матеріали справи та установили попередні судові інстанції, згідно з відомостями електронної системи публічних закупівель Prozorro за результатами відкритих торгів UA-2021-01-11-002694-a 17.02.2021 між Виконкомом (споживач) і ТОВ "Черкасиенергозбут" (постачальник) укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 71151000071, за умовами якого постачальник продає електричну енергію (код ДК 021:2015 09310000-5 Електрична енергія) споживачеві для забезпечення потреб його електроустановок, включно з тарифом на послуги з передачі електричної енергії, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.
Згідно з пунктом 3.4 договору обсяг постачання електричної енергії становить 307 692 кВт*год.
Відповідно до пункту 5.1 вказаного договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком до цього договору. Загальна вартість договору на момент його укладення становить 563 076 грн з ПДВ.
Спосіб визначення ціни електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції постачальника (пункт 5.2 договору).
Відповідно до додатку 1 до договору, яким визначено комерційну пропозицію, ціна за одиницю товару (1 кВт*год) становить 1,47728283 грн з ПДВ для цієї комерційної пропозиції.
Згідно з пунктом 13.1 договору він набирає чинності з дати його підписання і діє в частині постачання електричної енергії з дати, вказаної у ньому, та в цілому до 31.12.2021, а в частині взятих на себе зобов`язань сторонами - до їх повного виконання.
У додатковій угоді № 1 від 02.03.2021 сторони визначили ціну за 1 кВт/год електроенергії у розмірі 1,47728 грн з ПДВ та змінили ціну договору до 563 075,13 грн.
За додатковою угодою № 2 від 26.03.2021 сторони збільшили ціну 1 кВт/год електричної енергії на 1,98 % до 1,50651 грн, зменшили обсяг закупівлі електричної енергії до 194470 кВт*год, змінили загальну вартість електричної енергії (ціну договору) до 361 563,68 грн.
Додатковою угодою № 3 від 12.05.2021 сторони збільшили ціну 1 кВт/год електричної енергії до 1,65564 грн на 12,07 % від ціни погодженої сторонами в момент укладення договору, збільшили обсяг закупівлі електричної енергії до 296086 кВт*год, змінили загальну вартість електричної енергії (ціну договору) до 563 073,55 грн;
З урахуванням ціни за 1 кВт/год електричної енергії, збільшеної на підставі додаткової угоди № 3 до договору, за спожиту електричну енергію в обсязі 105967 кВт/год Виконком сплатив ТОВ "Черкасиенергозбут" 212 819,44 грн.
За наслідками виконання договору та укладення додаткових угод споживачем фактично спожито та сплачено за постачання електроенергії: за період із 17.02.2021 по 28.02.2021 - 110 116 кВт*год за ціною 1,829987 грн за 1 кВт*год з ПДВ та, включаючи вартість послуги з передачі електричної енергії, на загальну суму 201 510,86 грн (за додатковою угодою № 1); за період із 01.03.2021 по 31.03.2021 - 80 003 кВт*год за ціною 1,85922 грн за 1 кВт*год з ПДВ та, включаючи вартість послуги з передачі електричної енергії, на загальну суму 148 743,23 грн (за додатковою угодою № 2); за період із 01.04.2021 по 30.04.2021 - 75 856 кВт*год за ціною 2,008356 грн за 1 кВт*год з ПДВ та, включаючи вартість послуги з передачі електричної енергії, на загальну суму 152 345,85 грн (за додатковою угодою № 3); за період із 01.05.2021 по 31.05.2021 - 30 111 кВт*год за ціною 2,008356 грн за 1 кВт*год з ПДВ та, включаючи вартість послуги з передачі електричної енергії, на загальну суму 60 473,61 грн (за додатковою угодою № 3).
Вказане підтверджується актами приймання-передачі електричної енергії, а саме згідно з актом за лютий 2021 року - 110 116 кВт/год на суму 201 510,86 грн з ПДВ, платіжне доручення від 18.03.2021 № 206 на суму 201 510,86 грн; згідно з актом за березень 2021 року - 80003 кВт/год на суму 148 743,23 грн з ПДВ, платіжне доручення від 19.04.2021 № 309 на суму 148 743,23 грн; згідно з актом за квітень 2021 року - 75 856 кВт/год на суму 152 345,83 грн з ПДВ, платіжне доручення від 26.05.2021 № 487 на суму 152 345,83 грн; згідно з актом за травень 2021 року - 30111 кВт/год на суму 60 473,61 грн з ПДВ, платіжне доручення від 22.06.2021 № 595 на суму 93 826,33 (у тому числі, 60 473,61 грн за актом за травень 2021 року).
4.3. Предметом позову у цій справі є вимоги про визнання недійсною додаткової угоди до договору про публічну закупівлю електричної енергії, якою було збільшено ціну за одиницю товару порівняно з ціною, визначеною та погодженою сторонами у момент укладення договору, та стягнення грошових коштів, сплачених на виконання такої угоди.
4.4. Місцевий господарський суд визнав недійсною оспорювану додаткову угоду та стягнув з відповідача на користь бюджету Міськради заявлені кошти.
4.5. Переглядаючи справу в апеляційному порядку згідно з положеннями статті 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд залишив без змін рішення місцевого господарського суду та погодився з висновками місцевого господарського суду про належне обґрунтування прокурором порушення інтересів держави у наведеному випадку, дотримання ним порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", та правильне визначення учасників справи, відхиливши за необґрунтованістю доводи відповідача про неналежність суб`єктного складу сторін.
Разом із тим, переглядаючи спір по суті, суд апеляційної інстанції констатував, що оспорювана додаткова угода укладена за відсутності законодавчо визначених підстав для зміни ціни (без дотримання принципу пропорційності коливання ціни на ринку товару, без належного підтвердження такого коливання), тому підлягає визнанню недійсною, а заявлені до стягнення кошти є такими, що були безпідставно набуті відповідачем, підстава їх набуття внаслідок недійсності цієї додаткової угоди відпала, а тому відповідач зобов`язаний повернути такі кошти до місцевого бюджету, що відповідає положенням статей 216, 1212 Цивільного кодексу України. Разом із тим, суд апеляційної інстанції відхилив за необґрунтованістю доводи відповідача про неналежність суб`єктного складу сторін.
4.6. Скаржник у касаційній скарзі просить скасувати рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
4.7. Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу в межах доводів і підстав касаційного оскарження, виходить із такого.
4.8. Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом України "Про публічні закупівлі".
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 1 цього Закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Основні вимоги до договору про закупівлю та внесення змін до нього унормовані у статті 41 Закону, частиною 1 якої визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із частиною 1 статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У частині 4 статті 41 Закону визначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Пунктом 2 частини 5 статті 41 цього Закону визначено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
У постановах від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 (врахованих судами попередніх інстанцій під час вирішення спору у цій справі) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару у бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 Цивільного кодексу України та пункті 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (постанови Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 912/1580/18, від 02.12.2020 у справі № 913/368/19, від 11.05.2023 у справі № 910/17520/21).
4.9. Як установили суди попередніх інстанцій, укладення оспорюваної додаткової угоди до договору призвело до збільшення ціни за одиницю товару з 1,47728283 грн до 1,65564 грн (з ПДВ та включаючи вартість послуги з передачі електричної енергії), тобто на 12,07 % у порівнянні з ціною, визначеною та погодженою сторонами на час укладення договору.
Встановивши зазначене, суди констатували, що оспорювана додаткова угоди до договору суперечить вимогам статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та положенням статей 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки, укладаючи договір, сторони визначили ціну за товар - електричну енергію, тоді як після укладення договору відповідач ініціював підписання, зокрема, додаткової угоди до договору, внаслідок чого відбулося збільшення вартості електричної енергії за одиницю кВт*год за договором більше ніж на 10 %. Водночас, укладаючи оспорювану додаткову угоду та змінюючи ціну за одиницю товару, сторони договору мали керуватись імперативними приписами положень пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", чого на порушення вимог закону ними зроблено не було.
Разом із тим, суд апеляційної інстанції установив, що надані відповідачем документи на підтвердження коливанням ціни електричної енергії на ринку не містять відомостей щодо динаміки ціни на електричну енергію, пропорційності їх зростання, у них відсутній аналіз вартості ціни електричної енергії на конкретну дату у порівнянні з попередніми періодами чи будь-які інші дані, які би підтверджували коливання ціни електричної енергії на ринку, у зв`язку із чим не містять належного обґрунтування для зміни істотних умов договору на підставі пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Крім того, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що постачальник у цій справі не довів, що у період дії оспорюваної додаткової угоди останній дійсно змушений був придбавати електричну енергію для її подальшого продажу споживачу на виконання обов`язків за договором за більш високими цінами.
4.10. За таких встановлених обставин, суд апеляційної інстанції констатував, що додаткова угода від 12.05.2021 щодо зміни ціни до договору укладена за відсутності законодавчо визначених підстав для зміни ціни (без дотримання принципу пропорційності коливання ціни на ринку товару, без належного підтвердження такого коливання), тому підлягає визнанню недійсною.
4.11. Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно із частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 1212 названого Кодексу положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
4.12. Оскільки оспорювана додаткова угода є недійсною та не породжує правових наслідків, правовідносини між сторонами договору щодо ціни електричної енергії, поставленої за ним, мали регулюватись договором, згідно з яким ціна електричної енергії, з урахуванням укладеної до договору додаткової угоди від 26.03.2021 № 2 становить 1,50651 грн. Таким чином, грошові кошти в сумі 15 803,47 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, адже підстава їх набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути в бюджет Міськради, що відповідає приписам статей 216, 1212 Цивільного кодексу України.
4.13. Поза тим, суди надали оцінку визначеному прокурором у цій справі суб`єктному складу сторін. У свою чергу, суд апеляційної інстанції також дослідив і відповів на відповідні доводи відповідача, відхиливши їх за необґрунтованістю та навівши аргументовані мотиви такого, зокрема, й врахувавши судову практику суду касаційної інстанції у категорії спорів щодо визнання недійсними договорів, укладених у межах публічних закупівель, за позовом прокурора в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, і висновки Верховного Суду у перелічених скаржником у касаційній скарзі постановах не суперечать висновкам судів у цій справі, що розглядається стосовно суб`єктного складу сторін.
4.14. Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив, що згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131^1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді встановлені у Законі "Про прокуратуру", частина 3 статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті, крім випадку, визначеного абзацу 4 цієї частини.
Відповідно до абзаців 1-3 частини 4 статті 23 Закону "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України (частина 4 статті 53 статтею 174 Господарського процесуального кодексу України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21).
У категорії спорів щодо визнання недійсними договорів, укладених у межах публічних закупівель, пред`явлення прокурором позову в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та в належному виконанні договірних зобов`язань відповідно до положень Закону "Про публічні закупівлі" (постанова Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 924/524/24).
Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатись з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них (постанови Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, від 19.08.2020 у справі № 923/449/18, від 25.02.2021 у справі № 912/9/20, від 25.06.2024 у справі № 918/760/23, від 01.10.2024 у справі № 918/778/23, від 20.02.2025 у справі № 910/16372/21).
Відповідно до статей 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У такому разі двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами.
Для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені бюджетні кошти варто повертати (стягувати) саме на користь держави в особі уповноваженого органу як головного розпорядника бюджетних коштів, тобто на користь державного бюджету (постанова Верховного Суду від 15.03.2024 у справі № 904/192/22). Тобто у спорі за позовом прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю та застосування наслідків недійсності правочину головний розпорядник бюджетних коштів, визначений прокурором як позивач, на користь якого прокурор просить стягнути кошти (застосувати реституцію), є належним позивачем у справі, який уособлює державу, за захистом інтересів якої прокурор звернувся із цим позовом до суду.
Позиція Верховного Суду щодо правомірності подання прокурором позову в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, відображена, серед іншого, в постановах Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 926/1392/20, від 05.08.2021 у справі № 911/1236/20, від 13.10.2020 у справі № 912/1580/18.
Разом із тим, Верховний Суд у постанові від 04.02.2026 у справі № 927/342/24 зауважив, що така конструкція (пред`явлення позову про визнання правочину недійсним із визначенням відповідачами всіх учасників такого правочину) застосовується тоді, коли відповідний позов заявляється третьою особою, яка вважає, що її права та законні інтереси порушені цим правочином.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 у спорі у подібних правовідносинах в оцінці можливості та обґрунтованості звернення прокурора в інтересах держави в особі сторони правочину та її визначення позивачем, а не відповідачем (аналогічні доводи викладено й у касаційній скарзі ТОВ "Черкасиенергозбут" у цій справі, що розглядається) констатувала обґрунтованість звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі Управління освіти Конотопської міської ради Сумської області, тобто в статусі Управління (як сторони договору про публічні закупівлі) як позивача, а не відповідача.
Суди установили, що у справі, яка розглядається, Міськрада як орган місцевого самоврядування, є розпорядником бюджетних коштів у розумінні статті 22 Бюджетного кодексу України, що уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків бюджету, водночас вона зобов`язана ефективно та раціонально використовувати бюджетні кошти, чим сприяти недопущенню порушень інтересів держави в бюджетній сфері. За висновками судів, позов у цій справі пред`явлений прокурором в інтересах держави в особі Міськради, яка є розпорядником коштів місцевого бюджету, та Виконкому, який є стороною оспорюваного правочину у спірних правовідносинах, а тому вказані особи набувають статусу позивача відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України. Підставою позову визначено укладення оспорюваної додаткової угоди всупереч чинного законодавства, що призвело до безпідставної зміни істотних умов договору, зростання ціни за одиницю товару і зменшення обсягу поставки електричної енергії. Вказані особи не були позбавлені можливості звернутися самостійно з відповідним позовом про визнання недійсною додаткової угоди, водночас саме їх усвідомлена пасивна поведінка стала підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала щодо захисту інтересів держави.
4.15. З урахуванням цього, доводи скаржника щодо неправильного визначення прокурором учасників справи не знайшли свого підтвердження та спростовуються викладеним. Відповідно, й висновки судів попередніх інстанцій у справі, що переглядається, не суперечать вказаним скаржником у касаційній скарзі висновкам Верховного Суду, на які послався скаржник на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, визначеної у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 
4.16. Відповідно до положень частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
4.17. Отже, зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.
5. Висновки Верховного Суду 
5.1. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
5.2. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують встановленого судами у зв`язку з чим оскаржені у справі рішення та постанову слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Оскільки підстав для скасування оскаржених у справі судових рішень та задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за її подання слід покласти на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасиенергозбут" залишити без задоволення.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2026 і рішення Господарського суду Черкаської області від 16.03.2026 у справі № 925/1628/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова
Судді Н. О. Багай
Ю. Я. Чумак