УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/2664/26 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С. 
Категорія 85 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О. С.
суддів Талько О. Б., Шалоти К. В.
з участю секретаря
судового засідання Драч Т. А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/2664/26 за клопотанням ОСОБА_1 , за участю боржника - ОСОБА_2 , про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 16 березня 2026 року, яка постановлена під головуванням судді Рожкової О.С.,
у с т а н о в и в:
У березні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Козуб О.М. звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з клопотанням, у якому просить визнати рішення №339/2025 Суду першої інстанції №9 м. Валенсія (Королівство Іспанія) від 17 липня 2025 року у справі №618/2025 таким, що має законну силу на території України, що не підлягає примусовому виконанню.
Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 16 березня 2026 року вказане клопотання залишено без розгляду та повернуто заявнику із доданими до нього документами.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 16 березня 2026 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що заявником у клопотанні було прямо зазначено зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 в Україні. Крім того, в додатках до клопотання вказано адресу фактичного місця перебування боржника за кордоном станом на червень 2025 року.
Таким чином, вимоги ч.1 ст. 466 ЦПК України щодо зазначення місця проживання (перебування) особи були виконані. Однак районний суд фактично підмінив зміст норми, вимагаючи від заявника надання додаткових відомостей, які законом не передбачені як обов`язкові. Отже вважає, що суд першої інстанції фактично безпідставно відмовив у доступі до правосуддя, створивши процесуальну перешкоду заявнику.
Правом подати відзив на апеляційну скаргу боржник не скористався. Однак відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції (ч.3 ст. 360 ЦПК України).
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, з невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів здійснює розгляд справи за відсутності всіх учасників справи, які не з`явились в судове засідання та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Постановляючи ухвалу про залишення клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, без розгляду та повернення його заявнику, суд першої інстанції виходив з того, що у клопотанні зазначено адресу місця проживання боржника ОСОБА_2 в Україні: АДРЕСА_1 . Разом з тим, з долученого до клопотання перекладу рішення іноземного суду та інших документів вбачається, що ОСОБА_2 фактично проживає в Іспанії та місцем її перебування є АДРЕСА_2 .
Крім того, у поданому клопотанні жодним чином не зазначено адреси місця проживання (перебування) ОСОБА_2 , яке не може бути невідомим заявнику та не зазначено місцезнаходження майна ОСОБА_2 в Україні.
Такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.
Визнання рішення іноземного суду - це поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом (п. 10 ч. 1 ст.1 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Процесуальний порядок вирішення питання визнання та виконання рішень іноземних судів, міжнародних комерційних арбітражів в Україні, надання дозволу на примусове виконання рішень третейських судів врегульовано розділом ІХ Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України).
Так, відповідно до ч. 1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.
Згідно ст. 471 ЦПК України, рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.
За змістом ч. 1, 2 ст. 472 ЦПК України, клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому ст. 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.
До клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, додаються такі документи:
1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про визнання якого порушується клопотання;
2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, якщо це не зазначено в самому рішенні;
3) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частин першої, четвертої-п`ятої статті 466 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити:
1) ім`я (найменування) особи, яка подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
2) ім`я (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні;
3) мотиви подання клопотання.
Суд, встановивши, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлено відповідно до вимог, передбачених цією главою, або до клопотання не додано всі перелічені документи, або клопотання подане особою, яка відповідно до ч. 6 ст. 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, залишає його без розгляду та повертає клопотання разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала.
У випадку подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в електронній формі документи, зазначені в п. 1-4 ч. 3 цієї статті, можуть подаватися у копіях, проте заявник повинен надати такі документи до суду до початку судового розгляду вказаного клопотання. У разі неподання вказаних документів клопотання повертається без розгляду, про що судом постановляється відповідна ухвала.
Таким чином, законодавцем у ст. 466 ЦПК України встановлено вимоги до клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, а також наслідки подання заявником клопотання, яке не відповідає встановленим законом вимогам.
Зі змісту поданого заявником ОСОБА_1 клопотання вбачається, що у ньому зазначено місце проживання ОСОБА_2 в Україні, а саме: АДРЕСА_1 . Крім того, в додатках до клопотання, в тому числі у рішенні №339/2025 Суду першої інстанції №9 м. Валенсія (Королівство Іспанія) від 17 липня 2025 року у справі №618/2025, вказано адресу фактичного місця перебування боржника за кордоном станом на липень 2025 року.
Отже вимоги ч.1 ст. 466 ЦПК України щодо зазначення місця проживання (перебування) боржника в Україні заявником були дотримані. При цьому суд першої інстанції не був позбавлений можливості перевірити інформацію щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 в Україні, надіславши відповідний запит до Єдиного державного демографічного реєстру.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про залишення клопотання без розгляду та повернення його заявнику на підставі ч. 4 ст. 466 ЦПК України є передчасним.
Відповідно п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала перешкоджає подальшому провадженню в справі, постановлена з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням цивільної справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 16 березня 2026 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 07 липня 2026 року.

Головуючий Судді