РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

10 вересня 2026 року | м. Рівне | №460/9594/26

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
| ОСОБА_1
до | Військової частини НОМЕР_1
| про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) яка полягає у ненарахуванні та невиплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.06.2023 по 24.04.2026 з урахуванням приписів ч.І ст.117 КЗпП України та стягнення з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 07.06.2023 по 24.04.2026 урахуванням приписів ч.1 ст.117 КЗпП України.
Ухвалою від 04.06.2026 відкрито провадження у справі №460/9544/26. Розгляд справи вирішено проводити у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 07.06.2023 його звільнено з військової служби, однак остаточний розрахунок проведено лише 24.04.2026 на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16.05.2025 у справі №240/5499/25, яким зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 31.07.2020 по 19.05.2023. На виконання зазначеного рішення позивачу виплачено 116893,62 грн. Вважаючи, що несвоєчасне проведення остаточного розрахунку порушує його право на належне грошове забезпечення, позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, однак отримав відмову. Посилаючись на статтю 117 КЗпП України та довідку про середньоденне грошове забезпечення у розмірі 819,70 грн, позивач визначає суму відшкодування за 183 календарні дні у розмірі 150005,10 грн, у зв`язку із чим звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти позову, зазначивши, що проходження військової служби та порядок розрахунку при звільненні врегульовані спеціальним законодавством, а тому, на його думку, положення статей 116, 117 КЗпП України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Водночас відповідач вказує, що у разі застосування статті 117 КЗпП України період відшкодування обмежується шістьма місяцями, а його розмір має визначатися з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності. Зазначає, що заборгованість виплачена на виконання судового рішення добровільно, а матеріали справи не містять доказів звернення позивача із зауваженнями щодо розрахунку на момент звільнення. Також просить врахувати характер заборгованості, поведінку сторін, бюджетне фінансування військової частини та необхідність забезпечення її діяльності в умовах воєнного стану. Вважаючи заявлені вимоги безпідставними, просить відмовити в задоволенні позову повністю.
Розглянувши заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу від 07.06.2023 №383-ОС позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням зі служби.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16.05.2025 у справі №240/5499/25 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 31.07.2020 по 19.05.2023 включно, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, з урахуванням раніше виплачених сум.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2026 зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви, на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16.05.2025 у справі №240/5499/25 відповідачем 24.04.2026 виплачено позивачу 116893,62 грн грошового забезпечення.
З метою з`ясування розміру проведених на виконання судового рішення виплат та вирішення питання щодо нарахування середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом, у якому просив надати відповідний розрахунок, довідку про розмір середньоденного грошового забезпечення та здійснити виплату відшкодування за час затримки розрахунку.
За твердженням позивача, відповідачем розрахунок виплачених на виконання судового рішення коштів не надано, а у відповіді на адвокатський запит відмовлено у виплаті середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з мотивів відсутності правових підстав.
Позивач зазначає, що, незважаючи на його виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 07.06.2023, остаточний розрахунок за грошовим забезпеченням проведено відповідачем лише 24.04.2026, тобто після спливу встановлених законодавством строків проведення розрахунку при звільненні.
Посилаючись на положення статті 117 КЗпП України, позивач стверджує, що несвоєчасна виплата належних йому сум грошового забезпечення є підставою для нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.
При цьому позивач зазначає, що відповідно до довідки відповідача розмір його середньоденного грошового забезпечення за останні два повні календарні місяці перед звільненням становить 819,70 грн, у зв`язку із чим визначає розмір належного йому відшкодування за шість місяців затримки розрахунку, що становить 183 календарні дні, у сумі 150005,10 грн.
Вважаючи відмову відповідача у нарахуванні та виплаті середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні протиправною та такою, що порушує його право на належне грошове забезпечення, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Пунктами 2, 4 статті 9 Закон №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Вищевказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою, звільненою з військової служби, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.
Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 31.10.2019 у справі № 828/598/17, від 16.04.2020 у справі № 822/3307/17.
За правилами статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За частиною 1 статті 117 КЗпП України (у відповідній редакції), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
Відповідно до частини 2 статті 117 КЗпП України, за наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку зі звільненням зі служби 07.06.2023 на підставі наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 07.06.2023 №383-ОС.
Водночас остаточний розрахунок із позивачем у частині належного йому грошового забезпечення проведено відповідачем лише 24.04.2026 на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16.05.2025 у справі №240/5499/25, залишеного без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2026.
Зазначеним судовим рішенням Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано здійснити позивачу перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 31.07.2020 по 19.05.2023 включно, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання вказаного рішення суду 24.04.2026 позивачу виплачено 116893,62 грн.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від роботодавця, провадиться в день звільнення. У разі спору про розмір належних сум роботодавець у будь-якому разі зобов`язаний у визначений законом строк виплатити неоспорювану суму.
За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, роботодавець зобов`язаний виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. У разі наявності спору про розмір належних сум відповідне відшкодування підлягає виплаті, якщо спір вирішено на користь працівника.
Суд враховує, що спеціальним законодавством, яке регулює проходження військової служби та порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, не встановлено окремого механізму відповідальності за затримку остаточного розрахунку при звільненні. Тому до спірних правовідносин у цій частині підлягають застосуванню положення статей 116, 117 КЗпП України.
При цьому ухвалення судового рішення про стягнення або перерахунок належних особі сум не припиняє обов`язку роботодавця щодо проведення остаточного розрахунку та не звільняє його від відповідальності за затримку такого розрахунку. Обов`язок щодо виплати належних сум припиняється їх фактичною виплатою, а не самим фактом ухвалення судового рішення.
Таким чином, у спірних правовідносинах періодом, протягом якого відповідач не виконував обов`язок щодо повної виплати належних позивачу сум, є проміжок часу з 08.06.2023, тобто дня, наступного за датою звільнення зі служби, по 23.04.2026, тобто день, що передує дню фактичної виплати коштів на виконання судового рішення, включно.
Водночас, з урахуванням установленого статтею 117 КЗпП України обмеження відповідальності роботодавця шістьма місяцями, період, за який може бути нараховано середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, охоплює перші шість місяців прострочення - з 08.06.2023 по 07.12.2023 включно, що становить 183 календарні дні.
Обчислення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі — Порядок №100).
Відповідно до пункту 2 Порядку №100 у випадках обчислення середньої заробітної плати, не пов`язаних з оплатою відпусток, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Як вбачається з довідки відповідача, розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два повні календарні місяці перед звільненням становить 819,70 грн.
Як встановлено судом, позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 07.06.2023, тоді як належні йому суми грошового забезпечення фактично виплачені лише 24.04.2026 на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду у справі №240/5499/25.
Отже, період затримки остаточного розрахунку при звільненні тривав з 08.06.2023 по 23.04.2026 включно. Водночас, з урахуванням обмеження, встановленого статтею 117 КЗпП України, середнє грошове забезпечення підлягає обчисленню за шість місяців затримки, а саме за період з 08.06.2023 по 07.12.2023 включно, що становить 183 календарні дні.
Таким чином, розрахунковий розмір середнього грошового забезпечення за шість місяців затримки остаточного розрахунку при звільненні становить:
819,70 грн x 183 календарні дні = 150005,10 грн.
Отже, сума 150005,10 грн є вихідним розрахунковим розміром відшкодування, визначеним відповідно до статті 117 КЗпП України та Порядку №100, до оцінки судом питання щодо її співмірності з урахуванням конкретних обставин справи.
Поряд з цим, суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.06.2016 у справі № 6-113цс16).
Відповідно до згаданої вище постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, відповідно до якого, обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до ст.117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
З огляду на наведене, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні варто застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України.
Розрахований судом середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні зі служби, становить 150005,10 грн.
Водночас, суд вважає, що зазначена сума становитиме для відповідача надмірний тягар. 
Окрім того, суд не може не врахувати ту обставину, що відповідач фактично провів повний розрахунок з позивачем у день його звільнення, на підставі своїх відомостей про належні позивачу до виплати суми. Причиною ж неповного розрахунку слугувало те, що відповідач під час проходження позивачем служби, застосовував пункт 4 Постанови КМУ №704, за яким розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. Таке застосування визнано судовим рішенням у справі №240/5499/25 протиправним з огляду на те, що з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів. Відповідно до цього, підставою для перерахунку позивачу сум грошового забезпечення за період з 31.07.2020 по 19.05.2023, слугувало саме рішення суду. В той же час, без вказаного судового рішення, відповідач був позбавлений можливості застосовувати іншу розрахункову величину, ніж ту, яка зазначена в пункті 4 чинної на той час редакції Постанови №704. 
Враховуючи компенсаційний характер відповідної виплати, характер заборгованості, дії позивача та відповідача, суд, приходить до висновку про те, що справедливим і таким, що відповідатиме принципам пропорційності, добросовісності та розсудливості буде стягнення з відповідача на користь позивача 20% розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, що становить: 150005,10 грн. х 20% = 30001,02 грн. 
З огляду на те, що позивач просив про зобов`язання нарахувати і виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без обрахунку відповідної суми, що в свою чергу унеможливлює застосування органом, який виносить рішення по суті спору, принципів співмірності при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку, то позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.
Підстав для присудження судових витрат немає, позаяк позивач звільнений від сплати судового збору в силу Закону, а доказів понесення інших витрат не подавав. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністратиний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30001,02 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Повний текст рішення складений 10 вересня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 ) 
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 ) 

Суддя       Н.В. Друзенко