Справа №487/9032/25
Провадження №2-а/487/5/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2026 суддя Заводського районного суду м. Миколаєва Кузьменко В.В., розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні міського суду адміністративну справу за позовом адвоката Білова Ігоря Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, за ч.3 ст. 172-20 КУпАП,
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача звернувся до суду із позовом в якому просить скасувати Постанову від 15.03.2025 року №153 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП про накладення на  ОСОБА_1 , штрафу в сумі 17 000,00 гривень (сімнадцять тисяч гривень 00 коп.) та закрити провадження, а також стягнути судові витрати.
В обґрунтування позову зазначено таке.
15.03.2025 рокувідносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , начальником  ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 було розглянуто протокол та винесено постанову №153, якою визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн..
12.03.2025 року до  ІНФОРМАЦІЯ_1 було доставлено працівниками поліції ОСОБА_1 , так як він знаходився в розшуку. Згідно відомостей з ЄДРВ ІКС "Оберіг" з 02.12.2024 року ОСОБА_1 не з`явився за викликом без поважних причин по повістці №06102209395110 від 21.11.2024 року для уточнення даних на 01.12.2024 року о 14 годині. На розгляд справи, яке було призначено на 15.03.23025 року ОСОБА_1 не з`явився, про причину не явки не повідомив, про день час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Представник позивача вважає постанову незаконную через відсутність складу адміністративного правопорушення, обставини викладені у постанові, не відповідають дійсності, жодних повісток або сповіщень про необхідність прибуття на вказану дату ОСОБА_1 не отримував.
Крім того, ОСОБА_1 було затримано 12.03.2025 року на зупинці "Якір", у мікрорайоні Варваровка в місті Миколаєві працівниками патрульної поліції. Перевіривши по системі "Оберіг", працівники поліції повідомили, що ОСОБА_1 перебуває в розшуку по лінії ТЦК, та запропонували поїхати в їх супроводі до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 була видана повістка на 10-00 год 13.03.2025 року, з метою направлення на ВЛК.
13.03.2025 року ОСОБА_1 самостійно прибув на 13.03.2025 року на 10-00 годин до  ІНФОРМАЦІЯ_1 , але замість отримання направлення на ВЛК, без його згоди, за допомогою фізичного насильства, без згоди помістили до транспортного засобу, після чого відвезли до тимчасового Обласного збірного пункту призовників АДРЕСА_1 , де ОСОБА_1 , позбавлений свободи пересування в підвальному приміщенні з 13.03.2025 по 24.03.2025 включно перебував.

Постанову №153, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та наклдаено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. не надавалась.
Вищезазначена Постанова позивачу не вручалась, поштою не надходила. Про її існування позивач дізнався випадково із постанови Головного державного виконавця Заводського ВДВС міста Миколаєва лише 25.11.2025 року.
Ухвалою суду від 08.12.2025 року було відкрито провадження у справі.
31.12.2025 року через систему "Електронний суд" від представника ІНФОРМАЦІЯ_1 відзив на позовну заяву ОСОБА_1 .
Також представник зазначає, що 15.03.2025 року Начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 , як уповноваженю посадовою особою відповідно до ч.2 ст. 235 КУпАП, було розглянуто матеріали про адміністративне правопорушення, вчинене військовозобов`язаним ОСОБА_1 .
За результатами розгляду винесено постанову №153 від 15.03.2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-я КУпАП. У постанові відображено, що ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_1 , за даними Єдиного державного реєстру "Оберіг" та облікових документів ТЦК та СП, він без поважних причин не зявився за повісткою №1327185 від 21.11.2024 на 01.12.2024 о 14-00 год. для уточнення облікових даних.
Вказано, що повістку було надіслано засобом поштового звязку з вимогою зявитися до ІНФОРМАЦІЯ_1 01.12.2024 о 14-00 год.
Постанова №153 від 15.03.2025 року була направлена за місцем реєстрації Позивача рекомендованим поштовим відправленням. 
Представник позивача в судове засідання не з`явився.
Відповідно до ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
За наведених обставин, суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час розгляду справи. Враховуючи положення ч. 9 ст. 205 КАС України, суд ухвалює про розгляд справи у письмовому провадженні.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.
15.03.2025 року відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , начальником  ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 було розглянуто протокол та винесено постанову №153, якою визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн..
Згідно постанови №153 від 15.03.2025 року, 12.03.2025 року о 22-00 год. до  ІНФОРМАЦІЯ_1 було доставлено працівниками поліції ОСОБА_1 , який згідно відомостей з ЕДРВ ІКС "Оберіг" з 02.12.2024 року не з`явився за викликом без поважних причин та не повідомив причину неприбуття на виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 по повістці №0610209395110 від 21.11.2024 для уточнення даних на 01.12.2024 о 14-00 год.. 
Крім того, в постанові №153 від 15.03.2025 року в графі "підпис особи, яка притягується до адміністративної відповідальності" підпис ОСОБА_1 відсутній. 
Згідно талону-повідомлення єдиного обліку №5735 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію вбачається, що 13.03.2025 о 16-16 год. Надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 13.03.2025 о 16-16 год., за адресою: АДРЕСА_1 , адвокат повідомив, що утримують ОСОБА_1 . 13.03.2025 року, о 12-00 год. Співробітники ТЦК незаконно позбавили волі ОСОБА_1 за адресою: м. Миколаїв, мікрорайон Варварівка, зупинка громадського транспорту "Якір".

Постанову №153, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. не надавалась.
Вищезазначена Постанова позивачу не вручалась, поштою не надходила. Про її існування позивач дізнався випадково із постанови Головного державного виконавця Заводського ВДВС міста Миколаєва лише 25.11.2025 року.
Також повістка, що додана на запит адвоката №1327185, складена 21.11.2024 року, опис складений також на відправку повістки №1327185, датований 21.11.2024 року, хоча не містить печатки ІНФОРМАЦІЯ_4 та підпису, а поштове повідомлення на імя ОСОБА_1 складено 20.11.2024 року, тобто за добу до складання повістки.
Згідно ст. 5 ч. 1 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у визначений законом спосіб.
Відповідно до ст. 287 КУпАП, постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Згідно ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справі про адміністративне правопорушення є повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, тощо.
Згідно з пунктом першим статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративні правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні, та інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно із положеннями ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху.
Відповідно до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
При цьому суд зазначає, що Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 9 КАСУ).
Згідно ст. 62 Конституції України вина особа, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Саме на підставі доказів в справі про адміністративне правопорушення відповідач повинен був з`ясувати фактичні дані, на основі яких встановити наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції. Таку позицію висловив Європейський суд з прав людини в рішенні по справі Надточій проти України від 15 травня 2008 року.
Як передбачено п. «а» ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною України 17 липня 1997 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.
При цьому, особі повинно бути забезпечено реалізацію її права на захист, яке полягає у наданні їй можливості надавати усні або письмові пояснення з приводу пред`явленого їй обвинувачення, збирати і подавати докази, брати особисту участь у провадженні, користуватись правовою допомогою захисника, реалізовувати інші процесуальні права, передбачені, зокрема КУпАП.
Надання детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та забезпечення її права на захист є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду справи.
Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом (частина 1 ст. 7 КУпАП).
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні по справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (від 9 грудня 1994 року №18390/91), вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
При цьому, надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 по справі № 802/2236/17-а.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Враховуючи вищезазначене, суд зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів у справі про адміністративне правопорушення, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, його складові, в тому числі суб`єктивної сторони правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому відповідачем належними та допустимими доказами не доведена вина позивача у вчиненні правопорушення інкримінованого правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю за обставин відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
До суду позивач звернувся 01.12.2025 року. Про існування постанови №153 від 15.03.2025 року дізнався лише 25.11.2025 року із постанови Державного виконавця Заводського ВДВС міста Миколаєва.
Матеріали справи не містять належних доказів своєчасного вручення позивачу копії постанови №153 від 15.03.2025 року або її отримання ним у порядку, визначеному законом. За відсутності таких доказів доводи позивача про те, що про існування постанови він дізнався лише після отримання постанови державного виконавця, відповідачем не спростовані. Отже, строк звернення до суду пропущений з поважних причин та підлягає поновленню.
Повістка, що додана на запит адвоката №1327185, складена 21.11.2024 року, опис складений також на відправку повістки №1327185, датований 21.11.2024 року, хоча не містить печатки ІНФОРМАЦІЯ_4 та підпису, а поштове повідомлення на ім`я ОСОБА_1 складено 20.11.2024 року, тобто за добу до складання повістки.
Оцінюючи правомірність оскаржуваної постанови, суд виходить з того, що саме на відповідача, як суб`єкта владних повноважень, покладено обов`язок доведення законності прийнятого рішення, у тому числі факту належного виклику позивача, його обізнаності про необхідність прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, відсутності поважних причин неявки, а також дотримання процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт вручення позивачу повістки №1327185 від 21.11.2024 року або іншого належного повідомлення про необхідність прибуття 01.12.2024 року о 14:00 годині для уточнення облікових даних. Сам по собі запис у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів або зазначення відповідних обставин у постанові не є достатнім доказом належного повідомлення особи та не підтверджує отримання нею повістки.
Відповідачем також не надано доказів, які б свідчили, що під час розгляду справи посадовою особою були всебічно, повно та об`єктивно з`ясовані всі обставини, передбачені статтею 280 КУпАП, зокрема чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є вина позивача у його вчиненні, чи мав він реальну можливість виконати обов`язок щодо прибуття за викликом та чи були відсутні поважні причини неявки.
За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач не довів наявності обов`язкових елементів складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП, зокрема об`єктивної сторони у вигляді неявки за належним викликом та суб`єктивної сторони у вигляді винної поведінки позивача.
Таким чином, оскаржувана постанова винесена без належного підтвердження події та складу адміністративного правопорушення, без достатніх доказів вини позивача та з недотриманням вимог щодо повного й об`єктивного з`ясування обставин справи. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та ухвалення рішення про скасування оскарженої постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Керуючись ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 139, 241-246, 255, 268, 271, 286, 295 КАС України, суд
УХВАЛИВ:
Поновити строк звернення до суду.
Позов – задовольнити.
Скасувати Постанову 15.03.2025 року №153 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП про накладення на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , штрафу в сумі 17 000,00 гривень (сімнадцять тисяч гривень 00 коп.), а провадження у справі закрити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань  ІНФОРМАЦІЯ_1  (ЄРДПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , судовий збір в сумі 1211,00 (одна тисяча двісті одинадцять) грн..
Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, яка не була у судовому засіданні з моменту отримання копії рішення.

Суддя В.В.Кузьменко