УХВАЛА

09 липня 2026 року
м. Київ

справа № 523/13460/13-ц
провадження № 61-9146ск26

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 23 червня 2026 року у справі за заявою акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», заінтересована особа - ОСОБА_1 , про заміну сторони у виконавчому провадженні,

ВСТАНОВИВ:

АТ «Ощадбанк» звернулося до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні, в якій просило замінити боржника у виконавчому листі № 523/13460/13-ц з ОСОБА_2 на її правонаступника ОСОБА_1 

Пересипський районний суд міста Одеси ухвалою від 13 жовтня 2025 року заяву АТ «Ощадбанк» про заміну сторони у виконавчому провадженні залишив без задоволення.

Одеський апеляційний суд постановою від 23 червня 2026 року ухвалу Пересипського районного суду міста Одеси від 13 жовтня 2025 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким заяву АТ «Ощадбанк» про заміну сторони у виконавчому провадженні задовольнив. Замінив сторону виконавчого провадження № НОМЕР_3 за виконавчим листом № 523/13460/13-ц від 12 листопада 2013 року, виданим Суворовським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості у розмірі 77 941,87 грн та судових витрат у розмірі 779,41 грн, а саме боржника ОСОБА_2 на її правонаступника ОСОБА_1 . 

Вирішив питання щодо розподілу судових витрат. 

08 липня 2026 року ОСОБА_3 , яка діє від імені ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 23 червня 2026 року в указаній вище справі. 

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Апеляційний суд встановив, що 05 лютого 2007 року АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 (далі - позичальник/боржник) уклали кредитний договір № 1027 (далі - кредитний договір), на умовах якого банк надав позичальнику кредит у сумі 49 060,00 грн, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 49 060,00 грн, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 18 відсотків річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором банк та позичальник, 05 лютого 2007 року уклали договір застави, предметом якого є рухоме майно, а саме транспортний засіб - автомобіль марки «CHERY AMULET DA118», 2007 року випуску, шасі (кузов рама) № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . 

У зв`язку з наявністю простроченої заборгованості, банк звернувся до Суворовського районного суду міста Одеси з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 28 жовтня 2013 року у справі № 523/13460/13-ц стягнув з ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором № 1027 від 05 лютого 2007 року у розмірі 77 941,87 грн та судовий збір у розмірі 779,41 грн.

Вказане рішення набрало законної сили 08 листопада 2013 року.

12 листопада 2013 року Суворовський районний суд міста Одеси видав виконавчий лист у справі № 523/13460/13-ц.

Вказаний виконавчий лист неодноразово перебував на виконанні у відділах державної виконавчої служби, але рішення суду залишилось невиконаним.

02 січня 2023 року банку стало відомо, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

12 січня 2023 року банк направив до Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одеса заяву кредитора.

14 лютого 2023 року Суворовська державна нотаріальна контора у місті Одеса повідомила, що заява кредитора до спадкоємців померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 прийнята та на її підставі заведена спадкова справа за № 33/2023. Повідомила, що спадкоємці померлої з заявами до нотаріальної контори не зверталися.

Виконавчий лист № 523/13460/13-ц, виданий Суворовським районним судом міста Одеси від 12 листопада 2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості у розмірі 77 941,87 грн та судових витрат у розмірі 779,41 грн, перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. ВП № НОМЕР_3.

Відповідно до матеріалів виконавчого провадження, а саме довідки Міністерства внутрішніх справ України апеляційний суд встановив, що за боржником ОСОБА_2 зареєстрований транспортний засіб - автомобіль марки «CHERY AMULET DA118», 2007 року випуску, шасі (кузов рама) № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Згідно із довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради станом на дату смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 разом з боржником була зареєстрована її дочка ОСОБА_1 .
Конституція України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання (частина п`ята статті 124 у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року; стаття 129-1 у редакції, що набрала чинності 30 вересня 2016 року). Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (частини друга та третя стаття 129-1 Конституції України у редакції, що набрала чинності 30 вересня 2016 року).

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 18 ЦПК України у редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Аналогічні положення були у частинах першій і другій статті 14 ЦПК України у редакції, що діяла до 14 грудня 2017 року включно.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII)). Близьке за змістом визначення виконавчого провадження було і у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, що був чинним до 05 січня 2017 року (далі - Закон № 606-XIV).

Отже, виконання судового рішення є заключним етапом цивільного процесу щодо захисту порушеного права чи законного інтересу особи, що звернулась до суду за захистом.

Питання процесуального правонаступництва регламентовані частиною першою статті 55 ЦПК України у редакції, чинній із 15 грудня 2017 року, згідно з якою у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу (частина перша статті 37 ЦПК України у редакції, чинній до 14 грудня 2017 року включно).

Під час виконавчого провадження заміна сторони виконавчого провадження відбувається на підставі статті 442 ЦПК України у редакції, чинній із 15 грудня 2017 року (статті 378 ЦПК України у редакції, чинній до 14 грудня 2017 року включно). Частинами першою та другою статті 442 ЦПК України у редакції, чинній із 15 грудня 2017 року, визначено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. За змістом пункту 5 частини першої статті 34 Закону № 1404-VIII виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону.

У разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником (частина перша статті 378 ЦПК України у редакції, яка була чинною на час смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ). За змістом абзацу другого частини другої статті 39 Закону № 606-XIV виконавче провадження зупиняється у випадках, передбачених, зокрема пунктом 1 частини першої статті 37 Закону № 606-XIV (смерть, оголошення померлим чи визнання безвісно відсутнім стягувача або боржника, або припинення юридичної особи, якщо встановлені судом правовідносини допускають правонаступництво).

У постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20 (провадження № 14-11цс22) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що смерть боржника слід розглядати як вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження та вважала, що вказаними нормами права, виходячи з їх системного тлумачення, передбачено заміну сторони виконавчого провадження (у разі її смерті) правонаступником.

У свою чергу відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відтак процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні у разі смерті боржника (фізичної особи) є цілком можливим.

Згідно із частиною першою статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється зі смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку із цим не може бути виконано іншою особою.

Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини визначені статтею 1219 ЦК України.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). 

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частин першої, другої статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (частини третя, четверта статті 1281 ЦК України).

Оскільки зі смертю боржника його грошові зобов`язання включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до боргових зобов`язань. Сплив цих строків має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права) за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 638/1046/14-ц (провадження № 14-12цс24)).

Відповідно до статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Звернення кредитора безпосередньо до суду, зокрема із заявами про процесуальне правонаступництво та (або) про заміну сторони виконавчого провадження, слід розглядати як пред`явлення кредитором вимог до спадкоємця боржника в порядку статті 1281 ЦК України (пункт 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17, пункти 9.3., 9.4. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20).

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 є фактично такою, що прийняла спадщину від померлої ОСОБА_2 . 

Отже, ОСОБА_1 є спадкоємцем померлої ОСОБА_2 за законом на підставі того, що вона постійно проживала спадкодавцем за місцем своєї реєстрації на час відкриття спадщини.

Банк після отримання інформації про смерть боржника звернувся із заявою кредитора до нотаріальної контори, на підставі чого була заведена спадкова справа.

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення заяви АТ «Ощадбанк» про заміну сторони у виконавчому провадженні.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 23 червня 2026 року у справі за заявою акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», заінтересована особа - ОСОБА_1 , про заміну сторони у виконавчому провадженні - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	А. І. Грушицький   	
	І. В. Литвиненко  	
	Є. В. Петров