П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/31958/25	

Перша інстанція: суддя Радчук А.А.,
повний текст судового рішення
складено 26.01.2026, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Голуб В.А.,
суддів: Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року у справі № 420/31958/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасувати рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивачка просила:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 22.05.2025 № 912150149086 щодо відмови в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 з 15.05.2025;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» починаючи з 15.05.2025;
встановити судовий контроль у формі надання звіту Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області щодо виконання рішення суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року суд відмовив у задоволенні адміністративного позову.
Не погоджуючись із рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу. Так, ОСОБА_1 вказала, що станом на 01 травня 2016 року у неї був наявний стаж державної служби, що зберігає за нею право на призначення пенсії державного службовця. Крім того, апелянтка зазначила, що вона є пенсіонеркою, оскільки отримує дострокову пенсію як мати дитини з інвалідністю з дитинства. Апелянтка наголошує, що пенсійний орган мав зарахувати всі періоди її роботи в органах місцевого самоврядування до стажу державної служби відповідно до записів у її трудовій книжці. Крім того, відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу позивача сплата страхових внесків з 01.01.1999 по 30.06.2014 була здійснена, отже ці періоди можливо зарахувати до стажу, але відповідач не зарахував їх.
Враховуючи вищевикладене, апелянтка просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу. Так, представник Пенсійного фонду вказав, що обов`язковою умовою для збереження в особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 після 1 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог щодо віку, страхового стажу та стажу державної служби. При цьому позивачка станом на час звернення до відповідача із заявою про переведення її з пенсії за віком на пенсію державного службовця досягла 60 років та відповідно до положень частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» набула необхідного віку. Водночас, як особа, що працювала на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, вона не набула стажу в розмірі, достатньому для призначення пенсії державного службовця, а відповідно — й права на переведення з одного виду пенсії на інший, оскільки станом на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» № 889-VIII (01.05.2016) такий стаж не досягав 20 років, що виключає підстави для призначення цієї пенсії.
Отже, відповідач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, встановив наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонеркою, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується матеріалами пенсійної справи позивачки.
15.05.2025 позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві із заявою № 7788 про перехід з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу».
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, яке уповноважене розглянути подану позивачкою заяву від 15.05.2025.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області були розглянуті та досліджені заява і надані документи до заяви позивачки та 22.05.2025 винесено рішення № 912150149086 про відмову у переведені з пенсії за віком на пенсію згідно з Законом України «Про державну службу».
З рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 22.05.2025 року № 912150149086 вбачається, що підставою для відмови у призначенні пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» є відсутність необхідного стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. 
Не погодившись з відмовою пенсійного органу у переведенні на пенсію за віком на умовах Закону України «Про державну службу», позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення позивачки із заявою про призначення пенсії державного службовця її стаж на відповідних посадах державної служби становив менше ніж 20 років, що не дає права на призначення такої пенсії. Крім того, станом на 01.06.2016 позивачка не займала посаду державного службовця, а тому приписи щодо наявності 10 років стажу для призначення пенсії до ОСОБА_1 не підлягають застосуванню.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» №, який набрав чинності 01.05.2016 (далі - Закон № 889-VIII).
Статтею 90 Закону № 889-VIII передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII з 1 травня 2016 року втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ (далі – Закон № 3723-ХІІ), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Відповідно до пункту 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Положеннями пункту 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Частиною першою статті 37 Закону № 3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Тобто, за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 04.04.2018 № 822/254/18, від 15.12.2020 у справі № 560/2398/19, від 18.03.2021 у справі № 500/5183/17.
Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ і нормами Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ, а саме: щодо віку, страхового стажу та стажу державної служби.
Так, позивачці було відмовлено у призначенні пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», адже ОСОБА_1 не мала необхідного страхового стажу.
Не є спірним питанням у цій справі те, що ОСОБА_1 не має 20 років стажу на посадах державної служби та в органах місцевого самоврядування.
Згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , останній датується 29.04.2015 – закінчення виплати допомоги по безробіттю. Довідка Форми ОК-5 не містить відомостей про працевлаштування позивачки з липня 2014 року.
Крім того, позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що після липня 2014 року вона займала посади державної служби, які мають бути додатково враховані до стажу державної служби.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що станом на день набрання чинності Законом № 889-VIII (01.05.2016) позивачка не займала посади державної служби. Це свідчить про те, що до неї не можуть бути застосовані положення пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, де однією з обов`язкових умов визначено перебування особи на відповідній посаді саме на вказану дату.
Колегія суддів зауважує, що умови щодо наявності 10-річного стажу державної служби стосуються збереження права на призначення пенсії державного службовця також виключно за умови перебування на такій посаді на момент набрання чинності цим Законом.
Щодо посилання апелянтки на те, що пенсійний орган мав зарахувати всі періоди її роботи в органах місцевого самоврядування до стажу державної служби відповідно до записів у її трудовій книжці, колегія суддів зазначає наступне.
По-перше, позовні вимоги не містили вимоги про зобов`язання відповідача зарахувати вказані періоди роботи до такого стажу. Крім того, навіть у разі врахування цих періодів, загальний стаж державної служби позивачки становить менше ніж 20 років, що виключає можливість призначення пенсії на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу».
Отже, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС України.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року у справі № 420/31958/25 - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року у справі № 420/31958/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасувати рішення, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		В.А. Голуб	
Судді	  	Ю.В. Осіпов   В.О. Скрипченко