Справа № 638/16905/26
Провадження № 2-а/638/225/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2026 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді – Семіряд І. В.,
за участю секретаря Рубель О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харків справу за адміністративним позовом  ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

20.07.2026 звернувся до Шевченківського районного суду м. Харкова з зазначеним позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10.07.2026 року в м. Ізюм, Харківської області начальник Тагай Олег Леонідович, виніс постанову № R619139 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 ст. 210-1 КУпАП, якою накладено на громадянина ОСОБА_1 штраф у сумі 17000 гривень. Позивач не згодний з вказаною постановою та вважає її протиправною, та такою, що підлягає скасуванню. ОСОБА_1 на законних підставах має відстрочку від мобілізації, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Так згідно статті 23 «Відстрочка від мобілізації». згідно вимог діючого законодавства відсутні вимоги для щорічного проходження ВЛК військовозобов`язаними про, що в своїх роз`ясненням повідомляє Міністерство оборони України: « Щорічне проходження ВЛК для військовозобов`язаних не є обов`язком за законодавством. При цьому проходження ВЛК здійснюється на направленням ТЦК. Обов`язковість проходження ВЛК визначається за індівідуальним рішенням ТЦК або за необхідністтю, а не за річним графіком.» ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» не містить норми про обов`язкове щорічне проходження ВЛК для всіх військовозобов`язаних. Він передбачає визначає, що громадяни проходять ВЛК згідно з направленням ТЦК. Обов`язок пройти ВЛК виникає, коли є офіційне направлення або розпорядження від ТЦК. Крім цього законодавством звільняються від обов`язку проходити ВЛК: чоловіки з інвалідністю, військовозобов`язані віком до 25 років, а також ті, хто має дійсну відстрочку від призову. У зв`язку з чим позивач просив визнати протиправною та скасувати постанову № R619139 від 10.07.2026 начальника ОСОБА_2 , про накладення на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн. Судові витрати просив покласти на відповідача, стягнувши на користь ОСОБА_1 з ІНФОРМАЦІЯ_3 витрати на правову допомогу та судовий збір. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.07.2026 вказану справу передано в провадження судді Семіряд І.В. 
22.07.2026 ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова позовну заяву залишено без руху. 27.07.2026 позивачем недоліки усунуто. 
28.07.2026 ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова відкрито провадження у справі.
Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, від представника позивача Овчаренка О.О. надійшла заява, у якій він просив розглянути заяву, долучити до матеріалів справи документи, які свідчать про понесені ОСОБА_1 судові витрати, а також документи, які сторона позивача отримала на адвокатський запит після подачі позову. Позовну заяву просив задовольнити.
Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не сповістив, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного документу у вигляді ухвали про відкриття провадження та довідка про доставку електронного документу – судова повістка, які доставлені до електронного кабінету ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до ч. 1 ст. 286 КАС України - у справах, визначених статтями 273-277, 280-283^-2, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки до електронного кабінету, а за його відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
За правилами ч. 2, 3 ст. 286 КАС України - учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Беручи до уваги викладене, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає. 
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. 
Судом встановлено, що постановою №R619139 по справі про адміністративне правопорушення від 10.07.2026 накладено на ОСОБА_1 штраф у сумі 17000 грн. Постанову складено начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 . Постанова мотивована тим, що за результатами з`ясування обставин справи встановлено, що ОСОБА_1 не пройшов (відмовився від проходження) ВЛК (п. 2 розділу ІІ ЗУ «Про внесення змін до деяких Законів України щодо забезпечення прав в\сл та поліцейських на соціальний захист», чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
У вказаній постанові, у графі «копію постанови отримав» відсутній підпис ОСОБА_1 .
Вказану постанову позивач вважає незаконною, посилаючись на те, що обов`язок проходити ВЛК у нього відсутній, оскільки він має відстрочку до завершення мобілізації. 
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі по тексту Закон № 2232-XII). 
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні було введено воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався Указами Президента України та діє станом по сьогоднішній день.
Згідно із Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022, було оголошено проведення загальної мобілізації.
Відповідно до статті 1 ЗУ «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Враховуючи те, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022, було оголошено проведення загальної мобілізації, отже, на момент притягнення позивача до адміністративного правопорушення діяв особливий період.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначення засад організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулює ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Відповідно до статті 210-1 КУпАП, Порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За правилами ч. 3 ст. 210-1 КУпАП- вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З наведеного слідує, що для кваліфікації дій за частиною 3 статті 210-1 КУпАП необхідним є встановлення кваліфікуючої ознаки правопорушення: вчинення такого порушення особою в особливий період.
Положеннями статті 69 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів (частина 1 статті 247 КУпАП).
У постанові №R619139, як підставу притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності зазначено, що останній не пройшов (відмовився від проходження) ВЛК.
Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, ЗУ«Про оборону України», цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.
Ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
04.05.2024 набрав чинності ЗУ від 21.03.2024 № 3621-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист». 
У відповідність до ЗУ від 21.03.2024 № 3621-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» був приведений наказ Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», яким визначається процедура проведення військово-лікарської експертизи військово-лікарськими комісіями.
У п. 1.2 розділу І наказу Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України передбачено, що військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби, служби у військовому резерві військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Тобто, військово-лікарська комісія– це комісія лікарів, що здійснює військово-лікарську експертизу – медичний огляд, на основі якого визначають придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов?язаних, установлюють причинний зв?язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) із захистом Батьківщини/виконанням обов`язків військової служби/проходженням військової служби та визначають потребу у продовженні лікування/реабілітації. 
П. 3 розділу ІІІ наказу Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України передбачено медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників ТЦК та СП, командирів військових частин, начальників центрів рекрутингу Збройних Сил України на підставі направлення, яке формується відповідно до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, ВЛК при ТЦК та СП за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності, які мають договір із НСЗУ на пакет медичних послуг, включений до програми державних гарантій медичного обслуговування населення на відповідний рік щодо медичного огляду осіб, який організовується ТЦК та СП, лікарями, які входять до складу ВЛК при ТЦК та СП. При цьому особам віком до 45 років видається направлення з метою визначення їх придатності до служби у Десантно-штурмових військах, підрозділах спеціального призначення, на підводних човнах, надводних кораблях, у морській піхоті.
Отже, у період воєнного стану медичний огляд ВЛК проходять військовозобов`язані, які отримали повістку або направлення від ТЦК та СП, а також ті, хто підлягає повторному огляду після попередніх висновків щодо обмеженої придатності. Окремо огляд проходять особи, які укладають контракт на проходження військової служби.
З аналізу зазначено суд дійшов висновку, що медичний огляд здійснюється лише за направленням від ТЦК та СП, окрім того наявність відстрочки означає, що військовозобов`язаний не підлягає обов`язковому направленню на ВЛК у звичайному порядку. 
З листа начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 28.07.2026 №1461, який надано на запит адвоката Овчаренка О.О., вбачається, що відомостей про направлення на адресу ОСОБА_1 повідомлень про необхідність проходження ВЛК у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» немає.
Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 має відстрочку до завершення мобілізації, про що свідчить запис у військово- обліковому документів, сформованому ОСОБА_1 15.07.2026 з застосунку «Резерв+». 
Підставою для надання відстрочки є «п. 3 ч. 1 ст. 23».
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
З наданого позивачем посвідчення вбачається, що ОСОБА_1 є батьком багатодітної родини. 
Наявність на утриманні у ОСОБА_1 трьох дітей віком до 18 років підтверджується копіями свідоцтв про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (свідоцтво серія НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (свідоцтво серія НОМЕР_2 ) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (свідоцтво серія НОМЕР_3 ). 
Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 має відстрочку від призову та ОСОБА_1 направлення для проходження ВЛК не видавалося. 
Як зазначено у постанові №R619139, яка складена стосовно ОСОБА_1 , останній пройшов (відмовився від проходження) військово- лікарської комісії.
Доказів на підтвердження або спростування вказаного відповідачем не долучено до матеріалів справи. 
Окрім того, суд звертає увагу, що у постанові про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 чітко не визначено, що саме вчинив ОСОБА_1 чи не пройшов огляд ВЛК чи відмовився від його проходження.
Частиною 3 ст. 210-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.
Відповідно до ч. 1 ст. 210-1 КУпАП передбачено відповідальність за вчинення  порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.
Однак, судом не встановлено, що ОСОБА_1 було допущено порушення правил військового обліку. 
Отже, доводи позивача, що протиправність постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. 
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами підтверджено позовні вимоги, з огляду на що вказана оскаржувана постанова підлягає скасуванню. 
Що стосується витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно зі ст. 16 КАС України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.
Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі№ 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Щодо співмірності витрат на правову допомогу слід також ураховувати позицію Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Згідно з матеріалама справи інтереси ОСОБА_1 представляв адвокат Овчаренко О.О. на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги від 15.07. 2026.
Позивачем надано акт надання правничої допомоги від 18.07.2026, у якому між сторонами погоджено, що ОСОБА_1 отримав та сплатив, а адвокат Овчаренко О.О. надав послуги за договором про надання правничої допомоги: ознайомлення з документами ОСОБА_1 – 1500 грн, підготовка та направлення запитів до ІНФОРМАЦІЯ_3 – 1500 грн, складання позовної заяви – 3000 грн.
З акту здійснення розрахунку за надання правничої допомоги вбачається, що ОСОБА_1 сплатив узгоджений сторонами адвокату гонорар у розмірі (частково) 6000 грн. ОСОБА_1 сплатив готівкою. 
При визначенні розміру судових витрат, що підлягають відшкодуванню, суд виходить з того, що матеріали спраив підтверджується надання адвокатом правничої допомоги Костенку Н.В., а саме складання позовної заяви, направлення запитів, написання додаткових пояснень. 
Отже, враховуючи, з урахуванням категорії справи, рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин, обсягу наданих позивачу послуг з правничої допомоги, змісту поданих процесуальних документів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, їхньої дійсності та необхідності, суд дійшов висновку, а також враховуючи відсутність заперечень відповідача щодо зменшення витрат на правничу допомогу, що справедливим буде стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 6000 грн.
При звернені до суду позивачем сплачено судовий збір.
За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору позивачу відшкодовуються за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_8 .
При цьому, суд зазначає, що попри те, що ІНФОРМАЦІЯ_9 не має статусу юридичної особи та є відокремленим підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_10 , він є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України та може бути належним відповідачем у спорі, пов`язаному зі скасуванням постанови про накладення адміністративного стягнення, яка прийнята начальником цього районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 522/22225/21.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 19, 90, 139, 243, 245, 250, 286 КАС України, суд-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов  ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови- задовольнити.
Постанову №R619139 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП від 10.07.2026, складену начальником ІНФОРМАЦІЯ_11 ОСОБА_2 про притягнення  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладення штрафу у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) грн– скасувати.
Провадження у справі про притягнення  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст.210КУпАП - закрити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань  ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь  ОСОБА_6 понесені витрати на правничу допомогу – 6000 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 532,48 грн, всього 6532 (шість тисяч п`ятсот тридцять дві) грн 48 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів, з дня його проголошення до Другого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 КАС України.

Сторони:

Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований АДРЕСА_1 , взятий на облік як ВПО за адресою АДРЕСА_2 .
Відповідач – ІНФОРМАЦІЯ_1 , ЄДРПОУ 09929950, АДРЕСА_3 .

Суддя І. В. Семіряд