Справа № 347/2275/25 
Провадження № 11-кп/4808/284/26 
Категорія ч.1 ст.382 КК України  
Головуючий у 1 ОСОБА_1 
Суддя-доповідач   ОСОБА_2 

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 липня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську апеляційну скаргу прокурора на вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2026 року у кримінальному провадженні №12025091190000272 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України,- 
в с т а н о в и в :
Вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2026 року 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, тимчасово не працюючого, особи з інвалідністю III групи, з повною середньою освітою, одруженого, раніше судимого вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 10.09.2025 року за ч.1 ст.369, ч.1 ст.382 КК України із застосуванням ст.70 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 17000 гривень, штраф збільшено вироком Івано-Франківського апеляційного суду від 18.12.2025 року до 34000 грн,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.382 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом повного складання покарань, за цим вироком та вироком Івано-Франківського апеляційного суду від 18.12.2025 року, з урахуванням вимог ч.ч.1, 3 ст.72 КК України, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік та штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн.
Згідно ч.3 ст.72 КК України, ухвалено покарання у виді штрафу виконувати самостійно.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді 1 року позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік. Та на підставі п.п.1,2 ч.1 та п.п.2, 4 ч.3 ст.76 КК України покладено відповідні обов`язки.
Вирішено питання про речові докази.

Згідно вироку, ОСОБА_7 вчинив умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили, за наступних обставин.
Обвинувачений ОСОБА_7 , постановою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19.03.2025 у справі №347/21/25, яка набрала законної сили 01.04.2025 року визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та якою на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавлення права керування транспортними засобами на строк один рік.
В подальшому ОСОБА_7 , діючи умисно, достовірно знаючи про наявність вказаної постанови суду та будучи ознайомлений з нею, з метою невиконання постанови суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість її виконати підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 03.10.2025 року близько 12:40 год., рухаючись по вул. Шевченка в м. Косів, Івано-Франківської області, керував автомобілем марки та моделі «ВАЗ 21115» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , де відповідно до п. 3 ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію України» був зупинений працівниками СРПП Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області та притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 122 КУпАП.
Таким чином ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.382 КК України.

Не погодившись з зазначеним вироком, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим, невмотивованим та таким, який підлягає скасуванню через істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого і тяжкості вчиненого злочину внаслідок м`якості. Стверджує, що суд першої інстанції безпідставно призначив остаточне покарання ОСОБА_7 на підставі ч.4 ст.70 КК України замість ст.71 КК України. Прокурор зазначає, що нове кримінальне правопорушення обвинувачений вчинив 03.10.2025 року, тобто вже після ухвалення попереднього вироку Косівського районного суду від 10.09.2025 року. Крім того, суд безпідставно звільнив обвинуваченого від відбування частини остаточного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Прокурор стверджує, що у випадках, коли до покарань призначених за сукупністю вироків входить покарання у виді штрафу, яке за законом виконується самостійно й не підлягає складанню з іншими видами покарань, застосування звільнення від відбування іншого (основного) покарання з випробуванням є неприпустимим. Вказує, що обране судом покарання є несправедливим через його надмірну м`якість та не здатне забезпечити виправлення засудженого чи запобігти вчиненню нових злочинів. Фактичні обставини провадження, пов`язані з умисним невиконанням постанови суду та ігноруванням заборони керування транспортними засобами, свідчать про системну протиправну й зухвалу поведінку ОСОБА_7 .. Обвинувачений раніше вже притягувався і до адміністративної та до кримінальної відповідальності за ст.382 КК України, проте не зробив належних висновків, на шлях виправлення не став та продовжив протиправно керувати автомобілем, що підтверджує його підвищену суспільну небезпечність. Попри наявність таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття, позитивна характеристика та статус інваліда III групи, загальний характер дій обвинуваченого вказував на відсутність підстав для його звільнення від реального відбування покарання.
Просить вирок суду щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.382 КК України у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, приєднати до цього покарання те, яке було призначене вироком Косівського районного суду від 10.09.2025 року з урахуванням вироку Івано-Франківського апеляційного суду від 18.12.2025 року, та визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік та штрафу у розмірі 2 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34000 гривень. В решті вирок суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав подану апеляційну скаргу.
Обвинувачений заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
У відповідності до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Як убачається з апеляційної скарги, фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.382 КК України, а також правильність кваліфікації його дій, учасниками кримінального провадження в апеляційному порядку не оспорюються, а тому вирок в цій частині не переглядається.
Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами прокурора про те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ч.4 ст.70 КК України, тоді як у даному випадку підлягали застосуванню положення ст.71 КК України.
Із матеріалів провадження вбачається, що новий злочин, передбачений ч.1 ст.382 КК України, ОСОБА_7 вчинив 03 жовтня 2025 року, тобто після постановлення щодо нього обвинувального вироку Косівського районного суду Івано-Франківської області від 10 вересня 2025 року, який у подальшому був переглянутий в частині покарання Івано-Франківським апеляційним судом 18 грудня 2025 року. Вироком апеляційного суду попередній вирок було змінено в частині призначеного покарання, однак сам факт постановлення обвинувального вироку до вчинення нового кримінального правопорушення залишився незмінним.
Відповідно до положень ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття призначеного покарання, вчинить новий злочин, суд призначає покарання за новим вироком і до нього повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. При цьому визначальним для застосування зазначеної норми є саме факт вчинення нового кримінального правопорушення після постановлення попереднього обвинувального вироку, а не після набрання ним законної сили.
Такий висновок повністю узгоджується з усталеною правовою позицією Верховного Суду, викладеною Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду 01.06.2020 року в постанові по справі №766/39/17, відповідно до якої, положення ст.71 КК України застосовуються незалежно від того, що попередній вирок у подальшому був змінений або переглянутий судом апеляційної чи касаційної інстанції в частині призначеного покарання, оскільки юридичне значення має момент постановлення обвинувального вироку, після якого особа, усвідомлюючи факт засудження, знову вчиняє кримінальне правопорушення.
Таким чином, призначення судом першої інстанції остаточного покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень суперечить вимогам кримінального закону, оскільки зазначена норма підлягає застосуванню лише тоді, коли всі кримінальні правопорушення були вчинені до постановлення першого обвинувального вироку. Натомість встановлені у даному кримінальному провадженні обставини беззаперечно свідчать про необхідність застосування правил призначення покарання за сукупністю вироків, передбачених ст.71 КК України.
Обґрунтованими є також доводи прокурора щодо безпідставного застосування судом першої інстанції положень ст.75 КК України.
За змістом ст.ст.50 та 65 КК України, покарання має забезпечувати не лише кару за вчинене кримінальне правопорушення, але й виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При вирішенні питання про можливість звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суд повинен враховувати не лише тяжкість кримінального правопорушення та дані про особу винного, а й ступінь його виправлення, ставлення до виконання вимог закону, поведінку після засудження та можливість досягнення мети покарання без реального його відбування.
Матеріалами кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_7 вже був засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.382 КК України, однак належних висновків для себе не зробив. Незважаючи на попереднє кримінальне переслідування та призначене покарання, він повторно допустив умисне невиконання судового рішення, яке набрало законної сили. Крім того, новий злочин був безпосередньо пов`язаний із свідомим ігноруванням судової заборони керувати транспортними засобами, що свідчить про стійке зневажливе ставлення обвинуваченого до обов`язковості судових рішень та вимог закону.
Апеляційний суд бере до уваги наявність пом`якшуючих покарання обставин, зокрема щире каяття, позитивну характеристику за місцем проживання, інвалідність ІІІ групи, однак зазначені обставини не можуть бути визнані такими, що істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого чи свідчать про можливість виправлення особи без реального відбування покарання. Навпаки, повторність умисного невиконання судового рішення після постановлення обвинувального вироку свідчить про стійку антисоціальну налаштованість обвинуваченого, його небажання виконувати вимоги закону та відсутність належної реакції на застосовані до нього заходи кримінально-правового впливу.
Окрім цього, суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду щодо неможливості застосування ст.75 КК України у випадках, коли остаточне покарання визначається за правилами ст.71 КК України і до нього входить покарання у виді штрафу, яке відповідно до ч.3 ст.72 КК України виконується самостійно. За таких обставин звільнення особи від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням фактично призводить до необґрунтованого пом`якшення кримінально-правових наслідків сукупності вироків та суперечить принципам справедливості й індивідуалізації покарання.
Враховуючи характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, його попередню судимість, повторне вчинення умисного злочину після постановлення обвинувального вироку, відсутність належних висновків після попереднього засудження, а також необхідність забезпечення реалізації мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, апеляційний суд приходить до переконання, що виправлення ОСОБА_7 можливе лише в умовах реального відбування покарання у виді позбавлення волі.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання постановлений із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до ст.409 КПК України є підставою для його скасування в цій частині з ухваленням нового вироку. 
Призначаючи вид та розмір покарання, апеляційний суд враховує дані про особу обвинуваченого, стан його здоров`я, що він є особою з інвалідністю ІІІ групи, має середню освіту, за місцем проживання характеризується позитивно, перебуває на військовому обліку, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий за ст.ст.369 ч.1, 382 ч.1 ККУкраїни, покарання у виді штрафу не відбув.
За таких обставин, покарання за ч.1 ст.382 КК України слід призначити у виді позбавлення волі строком на один рік, оскільки менш суворе покарання не буде дієвим для виправлення ОСОБА_8 та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень.
Остаточне покарання визначити за правилами ст.71 КК України, шляхом приєднання невідбутого покарання, призначеного попереднім вироком Івано-Франківського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року. Покарання у виді штрафу виконувати відповідно до ч.3 ст.72 КК України. 
За таких обставин апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.
Вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2026 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.382 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.
На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання приєднати покарання призначене вироком Івано-Франківського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року, та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік та штрафу в розмірі 2000 (двох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень.
Відповідно до ч.3 ст.72 КК України покарання у виді штрафу виконувати самостійно.
Строк відбування покарання у виді позбавлення волі рахувати з моменту затримання ОСОБА_7 в порядку виконання вироку.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий ОСОБА_2 
Судді ОСОБА_3 
ОСОБА_4