ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
13.07.2026	Справа № 910/778/26	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є. 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “ЕТНА -ІНДАСТРІ” 
до Товариства з обмеженою відповідальністю “БІЗНЕС ПЛАС” 
про стягнення 132 291, 51 грн 

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “ЕТНА - ІНДАСТРІ” (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “БІЗНЕС ПЛАС”  (далі - відповідач) про стягнення 132 291, 51 грн, з яких: 84 658, 76 грн основна заборгованість, інфляція у розмірі 1 188, 52 грн, пеня у розмірі 19 512, 48 грн, штраф у розмірі 26 931, 75 грн
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачем порушено умови Договору поставки № ДП /ЕТІ – 63/23012025 від 23.01.2025 в частині несвоєчасної оплати за поставлений позивачем товар, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача вищевказані суми.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 відкрито провадження у справі № 910/778/26, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначено сторонам у справі строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.
Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, хоча про розгляд Господарським судом міста Києва справи № 910/778/26 відповідач повідомлявся належним чином шляхом надсилання ухвали суду до електронного кабінету відповідача, що підтверджується повідомленням про доставлення процесуального документа з бази “Діловодство спеціалізованого суду” від 02.02.2026.
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Згідно з ч. 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
За таких обставин, відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд Господарським судом міста Києва справи № 910/778/26.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
23.01.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕТНА-ІНДАСТРІ» (далі - Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «БІЗНЕС-КОМФОРТ» (теперішня назва - Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПЛАС») (далі – Покупець) укладено Договір поставки № ДП/ЕТІ-63/23012025 від 23.01.2025 (далі – Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставляти та передавати у власність Покупця за його заявками товарно-матеріальні цінності, в подальшому – «Товар», а Покупець зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього Договору.
Умовами Договору, а саме п.1.4. та п. 1.5. передбачено, що у разі здійснення поставки на підставі Специфікації, яка підписується сторонами на кожну партію Товару, що постачається, Сторони мають право передбачати у Специфікації, яка є невід`ємною частиною Договору додаткові умови та/або спеціальні договірні умови (вимоги), а саме умови поставки, строк відвантаження, відповідальність сторін, умови оплати, гарантійні вимоги, гарантійні строки та інше, які після укладення та підписання Специфікації, мають пріоритетне значення стосовно умов, встановлених Договором. У разі зазначення інших умов в Специфікації, які відрізняються та/або не передбачаються в Договорі, перевагу та вищу юридичну силу має Специфікація.
Згідно з п. 2.1. Договору ціна на Товар вказана у рахунках – фактурах та/або в Специфікаціях до Договору у національній валюті України та розрахована, виходячи з максимального комерційного курсу продажу відповідної іноземної валюти, встановленого на міжбанківському валютному ринку, на дату виставлення рахунку - фактури або підписання Специфікації. У випадку зміни курсу іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку до гривні в сторону зростання більш ніж на 2 % на момент оплати Товару, ціна за несплачений Товар може бути перерахована Постачальником у співвідношенні до нового курсу продажу валюти, встановленого на міжбанківському валютному ринку. 
Відповідно до п. 3.1 Договору товар постачається на умовах EXW склад Постачальника за адресою: м. Київ, вул. Лугова, 9, у відповідності до Міжнародних правил тлумачення термінів Інкотермс® 2020, якщо інше не передбачено у Специфікації. 
Поставка кожної партії Товару здійснюється у строк, вказаний у замовленні Покупця або в строк узгоджений Сторонами, передбачений у Специфікації. Строки, місце та умови поставки відвантаження Товару за цим Договором можуть визначатися Сторонами на кожну окрему партію Товару та передбачатись у Специфікації (п. 3.2 Договору).
Пунктом 3.3 Договору про факт можливості відвантаження партії Товару Постачальник повідомляє Покупця не менше ніж за 2 (два) робочих дні, якщо інше не передбачено у Специфікації. 
Перехід права власності на Товар, а також ризик випадкової загибелі та випадкового пошкодження Товару переходить до Покупця з моменту передачі йому Товару у місці призначення, визначеному у відповідності до п. 3.1 Договору (п. 3.4 Договору).
Датою поставки Товару вважається дата приймання Товару, вказана у видатковій накладній (п. 3.5 Договору).
Згідно з п. 3.6 Договору прийом Товару за асортиментом, кількістю, комплектністю та якістю (зовнішні недоліки) здійснюється Покупцем в день його отримання, відповідно до документів, що супроводжують Товар. Покупець під час прийняття Товару повинен переконатися у його відповідності з супроводжувальними документами (п. )
Пунктом 3.6.1 Договору передбачено, що у випадку виявлення невідповідності Товару, Покупець повинен негайно (в той же день) письмово повідомити про це Постачальника. Постачальник в залежності від характеру недоліків, щодо яких повідомлений Покупцем, направляє свого представника до місцезнаходження Товару, в якому виявлено недоліки протягом 5 (п`яти) робочих днів або надає Покупцю право самостійно скласти Акт про виявлені недоліки. 
У випадку виявлення нестачі або пошкодження Товару під час транспортування, складається відповідний Акт, що підписується уповноваженими представниками Сторін. 
Після прийняття Товару у строк, визначений п. 3.4 цього Договору, претензії по кількості, комплектності, зовнішнім пошкодженням, недолікам та асортименту поставленого Товару Постачальник не приймає і не розглядає (п.п. 3.6.2, 3.6.3 Договору).
Згідно з п. 3.7 Договору приймання Товару уповноваженим представником Покупця здійснюється виключно за Довіреністю, що має містити в собі: назву документа, дату складання, назву підприємства від імені якого складено документ, строк дії, зміст та обсяг господарської операції, паспортні дані представника та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка бере участь у здійсненні господарської операції на отримання товарно-матеріальних цінностей.
Як встановлено п. 3.8 Договору кожною партією Товару: Постачальник передає Покупцю по одному примірнику товаросупровідних документів: - оригінал рахунку-фактури; - оригінал видаткової накладної.
Відповідно до п. п.5.1, 5.2 Договору оплата Товару проводиться в національній валюті України у безготівковій формі. Датою оплати Товару є дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника. Оплата Товару здійснюється на умовах 100% попередньої оплати протягом одного робочого дня з моменту отримання Покупцем від Постачальника рахунку-фактури (копії рахунку-фактури) на оплату Товару, якщо інше не передбачено у Специфікації.
Пунктом 6.2 Договору у випадку порушення Покупцем п. 3.12 Договору розмір вартості попередньої оплати, що була використана Постачальником для попереднього замовлення Товару, що виробляється іноземним виробником, не підлягає поверненню Покупцю. 
За порушення термінів оплати, Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент такого прострочення від вартості неоплаченого Товару, за кожен день порушення грошового зобов`язання, а у разі порушення Покупцем строків оплати більш ніж на 20 календарних днів, Покупець додатково сплачує Постачальнику штраф у розмірі 20% від ціни не своєчасно оплаченого, простроченого Товару (п. 6.3 Договору). 
Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін. Договір діє до « 31» грудня 2025 року, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань (п.п.9.1 та 9.2 Договору).
Так, ТОВ «ЕТНА-ІНДАСТРІ» та ТОВ «БІЗНЕС ПЛАС» уклали Специфікацію № 1 від 21.05.2025 до Договору, якою передбачили, що сума поставки складає 329 219, 62 грн з ПДВ.
Згідно з умовами Специфікації № 1 від 21.05.2025 до Договору (далі – Специфікація) оплата за Товар здійснюється наступним чином: 100 000,00 грн з ПДВ - попередня оплата протягом 3 календарних днів з дати підписання даної Специфікації; 229 219, 62 грн з ПДВ – остаточний розрахунок протягом 30 календарних днів після поставки Товару Покупцю та підписання видаткової накладної. 
Умови поставки Товару за даною Специфікацію передбачено, що здійснюється із складу Постачальника (EXW) у редакції 2020 року.
В подальшому, у відповідності до виконання умов Специфікації, ТОВ «ЕТНА-ІНДАСТРІ» здійснив відвантаження Товару ТОВ «БІЗНЕС КОМФОРТ» на суму 184 658,76 грн з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 1566 від 05.06.2025.
Відповідач здійснив попередню оплату у розмірі 100 000,00 грн., що підтверджується повідомленням про зарахування коштів № 5811 від 21.05.2025 на суму 50 000, 00 грн та повідомленням про зарахування коштів № 5049 від 10.09.2024 на суму 50 000, 00 грн.
Як зазначає позивач, ним виконано свої зобов`язання за Специфікацією у частині передачі Товару відповідачу частково на суму 184 658,76 грн, що підтверджується видатковою накладною № 1566 від 05 червня 2025 року, залишок Товару, який позивач мав передати відповідачу за Специфікацією становить 144 560,86 грн (сто сорок чотири тисячі п`ятсот шістдесят гривень 86 копійок), у тому числі ПДВ, що становить 43,91% від загальної вартості Товару.
Однак, як вказує позивач, після 05.06.2025 відповідач припинив будь – яку взаємодію з позивачем та не прибув на склад позивача для отримання залишку Товару на суму 144 560, 86 грн, не надав транспорт для вивезення Товару відповідно до умов EXW, не надав жодних пояснень або обґрунтувань щодо причин неотримання залишку Товару, не звернувся до позивача із заявою про відмову від Товару або розірвання Специфікації.
В подальшому, позивач звернувся до відповідача листом (претензією) № 941124-ЕТ від 24.11.2025 про необхідність здійснити розрахунок за поставлений Товар.
Проте, відповідач не надав відповіді на претензію № 941124- ЕТ від 24.11.2025.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачем порушено 
умови Договору поставки № ДП /ЕТІ – 63/23012025 від 23.01.2025 в частині несвоєчасної оплати за поставлений позивачем товар, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість у розмірі 84 658, 76 грн.
Крім того, позивачем нараховано до стягнення з відповідача пеню у розмірі 19 512, 48 грн, штраф у розмірі 26 931, 75 грн та інфляцію у розмірі 1 188, 52 грн.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з таких підстав.
Пунктом 1 частини другої ст. 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до частини другої ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд прийшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 Цивільного кодексу України.
Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).
Отже, за умовами Договору та Специфікації № 1 від 21.05.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕТНА - ІНДАСТРІ» зобов`язалось поставити товар, а саме: Засувка чавунна фланцева з обгумованим клином DN100, PN16, арт. 111, ZETKAMA, Засувка типу "Баттерфляй" чавунна з диском із н/ж сталі DN65, PN16, арт.497B, ZETKAMA, Кран кульовий латунний муфтовий для води B3 DN15, PN30, метелик, арт.3221, N.T.M. на загальну суму 329 219, 62 грн.
За приписами статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Статтею 663 Цивільного кодексу України унормовано, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Як вбачається із наявної в матеріалах справи видаткової накладної № 1566 від 05.06.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕТНА - ІНДАСТРІ» поставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія «БІЗНЕС - КОМФОРТ» (нова назва ТОВ «БІЗНЕС ПЛАС») товар - засувка типу "Баттерфляй" чавунна з диском із н/ж сталі DN65, PN16, арт.497B, ZETKAMA – 78 шт на суму 184 658, 76 грн.
Видаткова накладна №1566 від 05.06.2025 підписана представниками сторін та скріплена печатками Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕТНА - ІНДАСТРІ» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «БІЗНЕС - КОМФОРТ».
Отже, матеріалами справи належним чином підтверджується поставка позивачем частини Товару згідно Договору поставки № ДП/ЕТІ - 63/23012025 від 23.01.2025 та Специфікації № 1 від 21.05.2025 до Договору поставки.
Положеннями ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до п. п.5.1, 5.2 Договору оплата Товару проводиться в національній валюті України у безготівковій формі. Датою оплати Товару є дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника. Оплата Товару здійснюється на умовах 100% попередньої оплати протягом одного робочого дня з моменту отримання Покупцем від Постачальника рахунку-фактури (копії рахунку-фактури) на оплату Товару, якщо інше не передбачено у Специфікації.
Згідно з умовами Специфікації № 1 від 21.05.2025 до Договору оплата за Товар здійснюється наступним чином: 100 000,00 грн з ПДВ - попередня оплата протягом 3 календарних днів з дати підписання даної Специфікації; 229 219, 62 грн з ПДВ – остаточний розрахунок протягом 30 календарних днів після поставки Товару Покупцю та підписання видаткової накладної. 
Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Враховуючи погодження сторонами строків оплати товару на умовах попередньої оплати у розмірі 100 000,00 грн з ПДВ протягом 3 календарних днів з дати підписання Специфікації № 1 від 21.05.2025, відповідач мав сплатити за Товар до 24.05.2025, проте, 24.05.2025 є вихідним днем, а тому днем закінчення строку є 26.05.2025 року.
Згідно Специфікації № 1 від 21.05.2025 остаточний розрахунок протягом 30 календарних днів після поставки Товару Покупцю та підписання видаткової накладної, оскільки видаткова накладна підписана 05.06.2025 року – до 05.07.2025, проте, 05.07.2025 є вихідним днем, а тому днем закінчення строку є 07.07.2025 року.
Згідно з ч. 5 статті 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було здійснено часткові розрахунки за поставлений позивачем товар, що підтверджується повідомленням про зарахування коштів № 5811 від 21.05.2025 на суму 50 000, 00 грн та повідомленням про зарахування коштів № 5049 від 10.09.2024 (позивач вказав на орфографічну помилку та просить вважати дату – 10.09.2025) на суму 50 000, 00 грн.
Отже, отже у відповідача існує заборгованість у розмірі 84 658, 76 грн.
Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Доказів оплати товару в іншій частині - на суму 84 658, 76 грн матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано.
Відтак, відповідачем було прострочено виконання своїх грошових зобов`язань з оплати поставленого позивачем згідно Договору товару, тому суд приходить до висновку, що позовна вимога Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕТНА - ІНДАСТРІ» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПЛАС" боргу у розмірі 84 658, 76 грн підлягає задоволенню.
Крім того, позивач нараховує за період з 25.05.2025 по 10.09.2025 пеню у розмірі 4 628, 77 грн та штраф у розмірі 10 000, 00 грн.
Судом встановлено, що відповідач обов`язку по сплаті коштів у визначений Договором та Специфікацією строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.
Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Штрафними санкціями у Господарському кодексі України (був чинним протягом спірного періоду) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).
У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).
Пунктом 6.3 Договору за порушення термінів оплати, Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент такого прострочення від вартості неоплаченого Товару, за кожен день порушення грошового зобов`язання, а у разі порушення Покупцем строків оплати більш ніж на 20 календарних днів, Покупець додатково сплачує Постачальнику штраф у розмірі 20% від ціни не своєчасно оплаченого, простроченого Товару. 
Судом враховано, що 28.08.2025 Господарський кодекс України втратив чинність, водночас, відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Згідно з частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
У відповідності до частини 2 статті 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).
Згідно з нормами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Нормами статті 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
З огляду на вказане, беручи до уваги, що спірні правовідносини між сторонами стосуються періоду, який передує даті - 28.08.2025, можна дійти висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів Господарського кодексу України (далі – ГК України).
Здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення пені з урахуванням визначеного позивачем періоду нарахування - з 25.05.2025 по 10.09.2025 на суму 50 000, 00 грн, суд приходить до висновку про визначення періоду нарахування пені з 27.05.2025 по 10.09.2025, оскільки 25.05.2025 є вихідним днем, а тому суд приходить до висновку, що правомірним є стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПЛАС" пені у розмірі 4 543, 84 грн.
Перевіривши нарахування позивачем заявленого до стягнення штрафу, судом встановлено, що розмір штрафу, перерахований судом, заявлений позивачем в межах періоду прострочення, відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства, умовам договору та є арифметично правильним, тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 10 000, 00 грн штрафу за прострочення строків оплати більше ніж на 20 календарних днів, визнаються судом обґрунтованими.
Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 14 883, 71 грн на суму 84 658, 76 грн за період з 05.07.2025 по 27.01.2026 та штраф у розмірі 16 931, 75 грн.
Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.
Згідно зі статтями 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до Специфікації № 1 від 21.05.2025 відповідач мав здійснити остаточний розрахунок протягом 30 календарних днів після поставки Товару Покупцю та підписання видаткової накладної, а оскільки видаткова накладна підписана 05.06.2025 року – до 05.07.2025, проте, 05.07.2025 є вихідним днем, а тому днем закінчення строку є 07.07.2025 року.
Здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення пені з урахуванням визначеного позивачем періоду нарахування - з 05.07.2025 по 27.01.2026 на суму 84 658, 76 грн, суд приходить до висновку про визначення періоду нарахування пені з 08.07.2025 по 27.01.2026, оскільки 05.07.2025 є вихідним днем, а тому суд приходить до висновку, що правомірним є стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПЛАС" пені у розмірі 14 668, 00 грн.
Перевіривши нарахування позивачем заявленого до стягнення штрафу, судом встановлено, що розмір штрафу, перерахований судом, заявлений позивачем в межах періоду прострочення, відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства, умовам договору та є арифметично правильним, тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 16 931, 75 грн штрафу за прострочення строків оплати більше ніж на 20 календарних днів, визнаються судом обґрунтованими.
Також, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 1 188, 52 грн за період з 05.07.2025 по 31.12.2025.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.
Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.
Водночас, частиною першою статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Частиною п`ятою статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.
Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.
З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).
Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.
Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).
Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.
Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. 
Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку щодо його обґрунтованості, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕТНА - ІНДАСТРІ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПЛАС» про стягнення інфляційних втрат у розмірі 1 188, 52 грн підлягають задоволенню у повному обсязі.
Згідно з ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.
Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі “Руїс Торіха проти Іспанії”). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі “Проніна проти України”, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини “Серявін та інші проти України” (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
У зв`язку із частковим задоволенням позову, судовий збір, сплачений позивачем з урахуванням понижуючого коефіцієнта у розмірі 0,8, відповідно до положень ст. 129 ГПК України, покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, 
ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “ЕТНА - ІНДАСТРІ” до Товариства з обмеженою відповідальністю “БІЗНЕС ПЛАС” про стягнення 132 291, 51 грн задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “БІЗНЕС ПЛАС” (адреса: 01014, місто Київ, вулиця Звіринецька, будинок 63; код ЄДРПОУ 41588227) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ЕТНА - ІНДАСТРІ” (адреса: 04080, місто Київ, вулиця Межигірська, будинок 87 А, літера Б; код ЄДРПОУ 44535581) суму основного боргу у розмірі 84 658 (вісімдесят чотири тисячі шістсот п`ятдесят вісім) грн 76 коп, пеню у розмірі 19 211 (дев`ятнадцять тисяч двісті одинадцять) грн 84 коп, штраф у розмірі 26 931 (двадцять шість тисяч дев`ятсот тридцять одну) грн 75 коп, інфляцію у розмірі 1 188 (одну тисячу сто вісімдесят вісім) грн 52 коп, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 656 (дві тисячі шістсот п`ятдесят шість) грн 35 коп.
3. В іншій частині позовних вимог відмовити.
4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 13.07.2026 року.

Суддя М.Є. Літвінова