ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

30 липня 2026 року | м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/7722/25
Головуючий у першій інстанції – Косенко О. Д.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/798/26

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
головуючого-судді: Онищенко О.І.
суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л. 
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»
Відповідач: ОСОБА_1 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 грудня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (суддя Косенко О.Д.), ухвалене у м.Чернігів, 
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 73 640 грн. 
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 21 березня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 21.03.2025-100000382, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 28 000 грн строком на 98 днів з кінцевою датою повернення кредиту 26 червня 2025 року. Умовами договору передбачено фіксовану незмінну процентну ставку у розмірі 1 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом усього строку, на який надається кредит, денну процентну ставку у розмірі 0,86 %, комісію за надання кредиту у розмірі 4 200 грн, а також неустойку у розмірі 280 грн, яка нараховується за кожен день невиконання або неналежного виконання кожного окремого зобов`язання. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо своєчасного погашення кредиту утворилася заборгованість у розмірі 73 640 грн, з яких: 28 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 27 440 грн - проценти за період з 21 березня 2025 року по 26 червня 2025 року, 4 200 грн - комісія за надання кредиту, 14 000 грн - неустойка.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 грудня 2025 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 21.03.2025-100000382 від 21.03.2025 у розмірі 59 640 грн та судовий збір в розмірі 1 961,90 грн; у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив із того, що між сторонами укладено кредитний договір в електронній формі, позивач надав відповідачу кредитні кошти у сумі 28 000 грн, а відповідач належним чином не виконав зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів та комісії, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з нього на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 28 000 грн, процентів у розмірі 27 440 грн та комісії у розмірі 4 200 грн. Разом з тим суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог у частині стягнення неустойки в розмірі 14 000 грн, пославшись на положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», якими у період дії воєнного стану позичальника звільнено від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки за прострочення виконання грошового зобов`язання.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вказує на те, що позивачем не доведено факту надання йому кредитних коштів, оскільки інформаційна довідка ТОВ «Універсальні платіжні рішення» не є первинним бухгалтерським чи платіжним документом, не містить достатніх відомостей для ідентифікації отримувача коштів, зокрема прізвища, імені, по батькові та РНОКПП відповідача, а матеріали справи не містять доказів належності відповідачу платіжної картки або користування ним платіжною карткою, на яку, за твердженням позивача, були перераховані кошти. Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував його статус військовослужбовця та учасника бойових дій, у зв`язку з чим нарахування процентів за користування кредитом, на його думку, не відповідає вимогам закону.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно зі ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
По справі встановлено, що 21 березня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» як кредитодавцем та ОСОБА_1 як позичальником укладено кредитний договір № 21.03.2025-100000382 в електронній формі шляхом акцептування кредитодавцем пропозиції позичальника (а.с. 17-23).
Договір № 21.03.2025-100000382 підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором Е715.
За змістом пунктів 1-4, 6, 7, 10, 12, 14, 15 договору відповідачу надано кредит у сумі 28 000 грн строком на 98 днів, з датою надання кредиту 21 березня 2025 року та кінцевою датою його повернення 26 червня 2025 року, шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу № 4441-11ХХ-ХХХХ-6516. Договором передбачено фіксовану незмінну процентну ставку у розмірі 1 % за один день користування кредитом, денну процентну ставку у розмірі 0,86 %, комісію, пов`язану з наданням кредиту, у розмірі 4 200 грн, що становить 15 % від суми кредиту, а також графік платежів, за яким повернення кредиту, сплата процентів та комісії мали здійснюватися частинами у визначені договором строки. Орієнтовна реальна річна процентна ставка за кредитом становить 8334,03 %, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача - 51 587 грн 65 коп. Крім того, договором передбачено неустойку у розмірі 280 грн, яка нараховується за кожен день невиконання або неналежного виконання кожного окремого зобов`язання.
Також ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором А715 підтвердив ознайомлення з паспортом споживчого кредиту (а.с.23 зворот -25).
У довідці ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 01 вересня 2025 року зазначено, що згідно договору на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 01 квітня 2024 року було успішно перераховано 21 березня 2025 ТОВ «Споживчий центр» кошти в сумі 28 000 грн на платіжну картку клієнта номер НОМЕР_1 , номер транзакції в системі іРау.ua 686590177, призначення платежу: видача за договором кредиту № 21.03.2025-100000382 (а.с.14).
Згідно з наданим ТОВ «Споживчий центр» розрахунком заборгованості за кредитним договором № 21.03.2025-100000382 загальний розмір заборгованості становить 73 640 грн, з яких: 28 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 27 440 грн - проценти за користування кредитом за період з 21 березня 2025 року по 26 червня 2025 року, 4 200 грн - комісія за надання кредиту, 14 000 грн - неустойка. При цьому розмір нарахованих процентів відповідає умовам договору, якими передбачено процентну ставку 1 % за один день користування кредитом протягом 98 днів, та визначений із розрахунку: 28 000 грн х 1 % х 98 днів = 27 440 грн.
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18).
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України).
Тобто, правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд першої інстанції встановив фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосував норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що кредитний договір підписаний ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 21 березня 2025 року правочину.
Відповідач вчинив сукупність послідовних дій, спрямованих на укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, зокрема пройшов ідентифікацію, акцептував умови договору та використав одноразовий ідентифікатор для його підписання. Без проходження відповідної процедури ідентифікації та використання одноразового ідентифікатора кредитний договір між сторонами не міг бути укладений.
Отже, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20) від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20 (провадження № 61-154св21). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.
За змістом ч.13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.
Отже, наведене свідчить, що відповідач ознайомився і погодився з умовами договору, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч.13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію».
Вказаний договір або його окремі положення недійсними не визнано, отже умови договору є обов`язковими для виконання позичальником.
За змістом пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування позичальник у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки, штрафу, пені за таке прострочення. 
Оскільки заявлена ТОВ «Споживчий центр» до стягнення неустойка у розмірі 14 000 грн нарахована саме у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 грошового зобов`язання за кредитним договором у період дії воєнного стану, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині, незалежно від того, що можливість нарахування такої неустойки була передбачена умовами договору.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доводи відповідача щодо відсутності в матеріалах справи доказів перерахування йому коштів не заслуговують на увагу, оскільки ТОВ «Споживчий центр» через систему платежів LiqPay перерахувало 21 березня 2025 року 28 000 грн за номером договору 21.03.2025-100000382 від 21 березня 2025 року на картковий рахунок НОМЕР_1 , який вказав відповідач при укладенні кредитного договору.
Крім того, з метою перевірки доводів апеляційної скарги щодо неналежності відповідачу вказаної платіжної картки судом апеляційної інстанції було витребувано відповідну інформацію в АТ «Універсал Банк». На виконання ухвали апеляційного суду банк повідомив, що на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , емітовано банківську картку № НОМЕР_1 , на яку 21 березня 2025 року о 09 год. 19 хв. 11 сек. зараховано кошти у сумі 28 000 грн за операцією «IPAY_SGROSHI_A2C».
Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів користування відповідачем платіжною карткою № НОМЕР_1 не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки матеріалами справи підтверджено укладення кредитного договору, зазначення у ньому реквізитів платіжного засобу відповідача та зарахування кредитних коштів на картку, емітовану на його ім`я. При цьому відомості щодо подальшого руху коштів за рахунком відповідача не перебувають у розпорядженні позивача та можуть бути отримані лише власником рахунку.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував статус відповідача як військовослужбовця та учасника бойових дій. Додані до апеляційної скарги документи підтверджують наявність у ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій та його участь у відповідних заходах у 2022 році, однак самі по собі не підтверджують, що на час укладення кредитного договору 21 березня 2025 року та у період нарахування процентів з 21 березня 2025 року по 26 червня 2025 року він проходив військову службу або належав до кола осіб, щодо яких пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено ненарахування процентів за користування кредитом. Сам лише статус учасника бойових дій не є достатньою підставою для застосування зазначеної пільги. Інших належних і допустимих доказів на підтвердження цих обставин апелянтом не надано.
За імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип рівності сторін у процесі в розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону в суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судовому засіданні доказам та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. 
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, - 
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови. 

Головуючий: Судді