номер провадження справи 27/41/26 

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2026 Справа № 908/750/26

м. Запоріжжя Запорізької області 

Господарський суд Запорізької області у складі судді Дроздової С.С., розглянувши матеріали справи
за позовом: Комунального підприємства "Градпроект" (вул. Зелінського, буд. 3, м. Запоріжжя, 69037, ідентифікаційний код юридичної особи 20504731)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНІКА та СЕРВІС" (пр. Соборний, буд. 183А, м. Запоріжжя, 69006, ідентифікаційний код юридичної особи 22131990) 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (пр. Соборний, 206, м. Запоріжжя, 69105, ідентифікаційний код юридичної особи 37573068)
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Комунальне підприємство "Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7" (пр. Металургів, буд. 11, м. Запоріжжя, 69032, ідентифікаційний код юридичної особи 05478717)
про звільнення частини нежитлового приміщення

за участю представників 
від позивача: Ямаєва Ю.С., довіреність від 17.09.2024, в режимі відеоконференції 
від відповідача: не з`явився
від третьої особи-1: Голосова С.І., довіреність від 06.08.2025, в режимі відеоконференції
від третьої особи-2: не з`явився

Суть спору:

Комунальне підприємство "Градпроект" звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНІКА та СЕРВІС" про звільнення частини нежитлового приміщення № LIII цокольного поверху (літ. А-9) загальною площею 170,80 кв.м, по вул. Мала, 3 у м. Запоріжжі шляхом виселення Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНІКА та СЕРВІС" (69006, м. Запоріжжя, Пр. Соборний, 183 а, код ЄДРПОУ 22131990).
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 30.03.2026 позовну заяву Комунального підприємства "Градпроект" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/750/26, присвоєно справі номер провадження 27/41/26. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 27.04.2026. Також, вказаною ухвалою суду в порядку ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, залучено Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради та Комунальне підприємство "Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7" до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача.
31.03.2026 Комунальним підприємством "Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7" сформовані в підсистемі "Електронний суд" пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
22.04.2026 Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради сформовані в підсистемі "Електронний суд" пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Ухвалою суду від 23.04.2026 задоволена заява Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради про проведення судового засідання 27.04.2026 о 10 год. 30 хв. та наступних судових засідань в режимі відеоконференції у справі 908/750/26 поза межами суду з використанням власних технічних засобів.
27.04.2026 Комунальним підприємством "Градпроект" сформована в підсистемі "Електронний суд" заява про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.
Ухвалою суду від 27.04.2026 відкладено підготовче провадження, засідання суду призначено на 18.05.2026.
Ухвалою суду від 18.05.2026 підготовче провадження закрито, призначено справу до розгляду по суті 10.06.2026.
Ухвалою суду від 10.06.2026 відкладено розгляд справи по суті, засідання суду призначено на 06.07.2026.
Судове засідання 06.07.2026 проводилось за допомогою підсистеми «Електронний суд» та фіксацією судового засідання vkz.court.gov.ua.
Відповідно до ст. 222 Господарського процесуального кодексу України, далі ГПК України, суд під час судового розгляду справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). За заявою будь-кого з учасників справи або за ініціативою суду повне фіксування судового засідання здійснюється за допомогою відеозаписувального технічного засобу (за наявності в суді технічної можливості та за відсутності заперечень з боку будь-кого з учасників судового процесу).
Суддею оголошено, яка справа розглядається, склад суду, та роз`яснено учасникам справи їх права, у тому числі право заявляти відводи. 
Відводів складу суду не заявлено.
Представник позивача підтримав позовні вимоги на підставах викладених у позовній заяві.
Представники третіх осіб підтримали позовні вимоги позивача, що підтверджено у їх письмових поясненнях. 
Представник відповідача у судове засідання не прибув, поважні причини своєї неявки не повідомив, відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином, будь-яких заяв, клопотань від відповідача до суду не надходило. 
Відповідно до відповіді № 2657825 від 27.04.2026 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адреса місцезнаходження відповідача: пр. Соборний, буд. 183А, м. Запоріжжя, 69006.
Ухвали Господарського суду Запорізької області від 30.03.2026, 27.04.2026, 18.05.2026, 10.06.2026 у справі направлялася судом на адресу відповідача: пр. Соборний, буд. 183А, м. Запоріжжя, 69006, проте, конверти повернулися з відміткою засобу поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».
За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Повернення відправлень, від яких відмовився адресат або вручення яких неможливе, повинне здійснюватися негайно.
Верховний Суд в ухвалі від 11.08.2022 у справі № 916/514/21 зазначає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена статтями 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.
За змістом статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18). Тож відповідач не був позбавлений можливості ознайомитися з ухвалою суду у даній справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Таким чином, сам лише факт неотримання поштової кореспонденції, якою суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належними адресами та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надала суду таку адресу для кореспонденції (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2018 у справі № 44/227-б).
Суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2021 по справі № 911/3142/19, відповідно до яких направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
При цьому виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною "права на суд", адже в іншому випадку положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії.
Судом також враховано, що про хід розгляду справи, дату, час і місце проведення судового засідання у даній справі відповідач міг дізнатись з офіційного веб-порталу Судової влади України "Єдиний державний реєстр судових рішень": //reyestr.court.gov.ua/. Названий веб-портал згідно з Законом України "Про доступ до судових рішень" № 3262-IV від 22.12.2005 є відкритим для безоплатного цілодобового користування.
При цьому, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Частинами 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" визначено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18 та від 21.03.2019 у справі № 916/2349/17, а також в ухвалі Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 910/6964/18.
Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись з ухвалами суду у даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999).
У зв`язку із повернення ухвал суду, відповідач був також повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом розміщення ухвал суду на сайті Господарського суду Запорізької області, з метою доведення до відповідача змісту ухвали суду та шляхом надсилання примірників ухвал суду, підписаних кваліфікованим електронним підписом на електронну адресу позивача - boss.tsgroup@gmail.com, що підтверджується довідками про доставку електронного листа. 
В постанові Верховного Суду від 08.04.2019 у справі № 922/2887/16 викладена правова позиція, що сам лише факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, вказує на суб`єктивну поведінку сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання ухвали суду у даній справі відповідачем та повернення її до суду з відповідною відміткою є наслідком діяння (бездіяльності) відповідача щодо її належного отримання та неповідомлення суду про зміну свого місцезнаходження, тобто його власною волею.
Отже, суд вважає, що ним вжито достатньо заходів для повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі № 908/750/26.
Згідно ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Будь-яких письмових заяв і клопотань на день розгляду справи від відповідача до суду не надійшло.
Згідно ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Заслухавши представників позивача та третьої особи-1, дослідивши докази, суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення, повідомив строк виготовлення повного тексту рішення та роз`яснив порядок і строк його оскарження.
Розглянувши матеріали справи та фактичні обставини справи, суд

УСТАНОВИВ:

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права.
Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.
У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 1 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.
Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До зобов`язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов`язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який право чин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов`язань.
У відповідності до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
27.01.2005 виконавчим комітетом Запорізької міської ради прийнято рішення № 20/41 «Про передачу в оренду нежитлового приміщення в будинку № 3 по вул. Малій ТОВ фірмі «Техніка та сервіс».
18.02.2005 між Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради (далі-Орендодавець), Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 13» (далі - Балансоутримувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техніка та сервіс» (далі - Орендар) укладено Договір № 1186/13 оренди нежитлового приміщення (далі - Договір). 
Відповідно до п. 1.1 Договору Орендодавець передає на підставі вищевказаного рішення виконавчого комітету, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 170,80 м.кв. за адресою: м. Запоріжжя, вул. Мала, 3.
Згідно п. 1.1 Договору Орендодавець на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27.01.2005 за № 20/41 передає, а «Орендар» приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення загального площею 170,80 кв.м. за адресою: вул. Мала, 3, що значиться на балансі КП«ВРЕЖО№13».
Дане нежитлове приміщення вбудоване в цоколь 9-поверхового будинку відповідно до плану з інвентарної справи, доданого до експертної оцінки виконаної ПФ «Бухконсульт».
Технічна характеристика приміщення на момент укладення договору відображена в експертній оцінці об`єкта оренди.
Згідно п. 1.2 Договору приміщення передається в оренду під магазин продовольчих товарів площею 100,00 кв.м і офіс площею 70,80 кв.м.
Вартість нежитлового приміщення, згідно проведеної експертної оцінки на 01.02.2005 складає 57672-00 грн.
Відповідно до п. 2.1 Договору вступ «Орендаря» у користування нежитловим приміщенням настає одночасно з підписанням Договору та Акту прийому-передачі вказаного нежитлового приміщення, підписаного з Балансоутримувачем.
Позивач у позовній заяві зазначив, що Акт приймання-передачі об`єкту оренди в орендне користування у позивача відсутній, проте факт його використання орендарем може бути підтверджено іншими доказами (факт користування орендованим майном за відсутності акта приймання передачі підтверджується непрямими доказами: договором оренди, платіжними документами (квитанції, банківські виписки) про оплату, актами наданих послуг, актами звірки взаєморозрахунків, листуванням (електронна пошта, месенджери), показниками лічильників, тощо.
Згідно п. 2.2 Договору передача приміщення в оренду не спричиняє за собою передачу Орендарю права власності на це приміщення. Власником орендованого приміщення залишається Запорізька міська рада, а Орендар користується ним протягом строку оренди.
Відповідно до п. 3.4 Договору, в редакції Додаткової угоди від 01.10.2019 пункт 3.4 Договору викладено у наступній редакції:
«З 01.10.2019 орендна плата розраховується та спрямовується Орендарем:
70 відсотків від розміру орендної плати (без нарахування ПДВ) за кожний місяць на розрахунковий рахунок місцевого бюджету.
Розрахунок орендної плати на 70 відсотків, здійснюється Орендарем самостійно та сплачується щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним.
30 відсотків розміру орендної плати (з нарахуванням ПДВ) за кожний місяць Балансоутримувачу на його розрахунковий рахунок.
Розрахунок орендної плати на 30 відсотків, у тому числі нарахування ПДВ на суму орендної плати, здійснюється Орендарем самостійно та сплачується щомісячно не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним.».
Відповідно до п. 11.1 Договору строк його дії з 18.02.2005 по 18.02.2010.
28.07.2005 виконавчим комітетом Запорізької міської ради прийнято рішення № 263/79 «Про надання дозволу ТОВ «Техніка та сервіс» на передачу в суборенду нежитлового приміщення в будинку № 3 по вул. Малій».
01.08.2005 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Техніка та сервіс» (далі - Суборендодавець) та Приватним підприємцем Зінченко Любов Володимирівною (далі - Суборендар) укладено Договір суборенди приміщення площею 58,5 м.кв. (далі - Договір суборенди).
Додатковою угодою від 26.08.2005 затверджено дозвіл орендарю на передачу в суборенду частини об`єкту оренди площею 58,5 м.кв. терміном на 1,5 роки. 
Відповідно дол. п. 11.8 Договору оренди його дія припиняється в наслідок закінчення строку, на який його було укладено тощо. 
Відповідно до п. 2.4 Договору оренди після закінчення терміну дії Договору, якщо немає у встановленому порядку угоди сторін про його продовження на новий строк, або у випадку його дострокового розірвання, Орендар зобов`язаний у 10-ти добовий термін здати Балансоутримувачу приміщення за актом приймання передачі. 
Додатковою угодою від 01.06.2011 змінено орендодавця на Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради.
Додатковою угодою від 2017 р. в порядку ч. 3 ст. 631 ЦК України з 01.09.2016 змінено балансоутримувача на Комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради. 
Відповідно до п. 1 Рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 21.09.2018 № 439/9 «Про передачу майна комунальної власності в господарське відання комунальному підприємству «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» Запорізької міської ради», яке є публічно доступним за електронною адресою URL: https://zp.gov.ua/documents/96734-pro-peredacu-maina-komunalnoyi vlasnosti-v-gospodarske-vidannia-komunalnomu-pidprijemstvu-virobnice-remontno ekspluatac, вилучено з господарського відання комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради та передано в господарське відання комунальному підприємству «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» майно комунальної власності згідно з додатком 1 до Рішення. 
Відповідно до п. 462 Додатку 1 до рішення виконавчого комітету № 439/9 від 21.09.2018.
Актом приймання-передачі в господарське відання позивачу було передано частину нежитлового приміщення № LIII цокольного поверху за адресою: м. Запоріжжя, вул. Мала, 3 площею 170,80 кв. м. 
Додатковою угодою від 01.10.2018 змінено балансоутримувача на Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7».
На підставі рішення Запорізької міської ради від 05.10.2023 № 9 «Про припинення КП «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» шляхом приєднання до КП «ГРАДПРОЕКТ», останній є правонаступником усіх прав, обов`язків та майна Комунального підприємства «ВРЕЖО №7». 
Згідно акту приймання-передачі № 18 від 31.05.2024 (пункт 34) частину нежитлового приміщення LIII цокольного поверху (літ. А-9) загальною площею 170,80 кв.м, по вул. Мала, 3, передано з господарського відання Комунального підприємства «ВРЕЖО №7» в господарське відання Комунального підприємства «Градпроект».
Через не повернення відповідачем частини нежитлового приміщення LIII цокольного поверху (літ. А-9) загальною площею 170,80 кв.м, по вул. Мала, 3, Комунальним підприємством «Градпроект» заявлено позов. 
Проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Між сторонами на підставі договору виникли правовідносин пов`язані зі строковим платним використанням нерухомого майна. До правовідносин сторін підлягають застосуванню норми цивільного права, які регулюють відносини найму (оренди) майна.
Згідно з частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Договір найму укладається на строк, встановлений договором (частина 1 статті 763 Цивільного кодексу України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).
У разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (частина 1 статті 785 Цивільного кодексу України).
Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється (частина 2 статті 795 Цивільного кодексу України).
Також згідно із частиною четвертою статті 284 Господарського кодексу України (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (частина 1 статті 610 Цивільного кодексу України).
У відповідності до ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», договір оренди припиняється в разі закінчення терміну, на який він був укладений.
Відповідно до п. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», в разі закінчення строку дії договору і відмови від продовження, орендатор зобов`язаний повернути орендодавцю об`єкт оренди на умовах, визначених договором оренди.
Причиною виникнення спору є неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором оренди, щодо повернення об`єкту оренди після припинення дії договору, що доведено матеріалами справи.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992, термін договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
03.10.2019 було прийнято Закон України "Про оренду державного та комунального майна" № 157-ІХ, в розділі «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.02.2020 (за виключенням окремих зазначених норм).
При цьому пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 157-IX визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 30, ст. 416 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону.
Закон України "Про оренду державного та комунального майна" № 157-ІХ набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, отже з цієї дати підлягають застосуванню його норми (за винятком норм, наведених у розділі "Прикінцеві та перехідні положення").
Договори оренди комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені (п. 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 2019 р.).
Відповідно до пункту 10 статті 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.
Згідно з частиною 1 статті 20 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар наділяється правом користування майном на строк, визначений договором оренди.
Статтею 763 ЦК України встановлено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором. 
Термін, на який укладається договір оренди, є істотною умовою Договору оренди нежитлового приміщення.
Враховуючи, що дія Договору припинилася внаслідок закінчення терміну, на який його було укладено 18.02.2020, обов`язок по поверненню орендованого приміщення в порядку п. 2.4 Договору, Орендар не виконав. 
Відповідач відзив на позов не надав, позовні вимоги не спростував. Доказів виконання зобов`язання щодо повернення орендованого майна після закінчення строку дії Договору не надав. Докази такого повернення в матеріалах справи відсутні.
Таким чином позовні вимоги щодо звільнення частини нежитлового приміщення шляхом виселення відповідача підлягають задоволенню.
Суд зауважує, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Статтею 14 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
При цьому виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною "права на суд", адже в іншому випадку положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії (пункти 34, 37 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бурдов проти Росії").
Відповідно до ст.ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.ст. 73, 77 ГПК України).
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.
Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 20.08.2020 у справі № 914/1680/18).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішенні Європейского суду з прав людини від 19.03.1997 р. (п. 40) по справі "Горнсбі поти Греції" зазначено: "…Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні Гарантії, що надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним - і не передбачив при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Позивач надав всі необхідні докази в обґрунтування позовних вимог до відповідача.
Відповідач у справі не спростував доводи позивача.
Інші доводи та докази учасників справи, детальну оцінку яких не наведено у рішенні, позаяк вони не покладені судом в його основу, не спростовують вищевикладених висновків суду.
Оцінюючи подані учасниками судового процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи у їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, заснованими на законі та такими, що підлягають задоволенню. 
Згідно зі ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача в розмірі 2 662 грн 40 коп.
Керуючись ст.ст. 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд 

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Комунального підприємства "Градпроект" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНІКА та СЕРВІС" задовольнити. 

Звільнити частину нежитлового приміщення № LIII цокольного поверху (літ. А-9) загальною площею 170,80 кв.м, по вул. Мала, 3 у м. Запоріжжі шляхом виселення Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНІКА та СЕРВІС" (пр. Соборний, буд. 183А, м. Запоріжжя, 69006, ідентифікаційний код юридичної особи 22131990).
Стягувач: Комунальне підприємство "Градпроект" (вул. Зелінського, буд. 3, м. Запоріжжя, 69037, ідентифікаційний код юридичної особи 20504731)
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНІКА та СЕРВІС" (пр. Соборний, буд. 183А, м. Запоріжжя, 69006, ідентифікаційний код юридичної особи 22131990) на користь Комунального підприємства "Градпроект" (вул. Зелінського, буд. 3, м. Запоріжжя, 69037, ідентифікаційний код юридичної особи 20504731) 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп. судового збору.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення оформлено та підписано 16.07.2026.

Суддя С.С. Дроздова 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.