| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
01010, м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6aa.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції: Клопот С.Л., Суддя-доповідач: Епель О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року Справа № 620/2535/25

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді Епель О.В., 
суддів: Компанієць І.Д., Мєзєнцева Є.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року у справі 

за позовом  ОСОБА_1 

до Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 ,

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :
Історія справи.
1. ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - Відповідач 1), Військової частини НОМЕР_2 (далі - Відповідач 2), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2024 по 19.01.2025;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2024 по 19.01.2025.
- стягнути з військової частини НОМЕР_2 (ідентифікаційний номер юридичної особи НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2024 по 19.01.2025 у розмірі 65 054 грн. 34 коп. 
2. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:
- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2024 по 19.01.2025;
- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2024 по 19.01.2025;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_2 (ідентифікаційний номер юридичної особи НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2024 по 19.01.2025. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому застосуванню підлягають норми статті 117 КЗпП України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення військовослужбовців з військової служби. 
Відтак, суд дійшов до висновку, що бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2024 по 19.01.2025, є протиправною.
Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог суд зазначив, що вирахування розміру середньоденного заробітку Позивача та порядок обрахунку кількості днів такої затримки регламентується спеціальними нормативними актами та відноситься до виключної компетенції Позивача.
3. Не погоджуючись з таким рішенням суду, Відповідач 1 - Військова частина НОМЕР_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняте нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 
В обґрунтування вимог скарги Апелянт зазначає, що Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII), а також іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.
Також, на переконання Апелянта, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальною є така обставина, як невиплата належних працівникові на час звільнення сум саме з вини власника або уповноваженого ним органу. 
Окрім того, Апелянт акцентує увагу на тому, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
З цих та інших підстав Апелянт вважає, що рішення суду прийнято порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.
4. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.08.2025 та від 17.09.2025 було відкрито апеляційне провадження, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
5. 25.08.2025 від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він просить таку скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, зазначаючи, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що ухвалено у результаті дослідження та встановлення судом усіх обставин, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.
6. 27.08.2025 Відповідачем 2 також подано відзив на апеляційну скаргу у якому він підтримає апеляційну скаргу, яку подала ще військова частина НОМЕР_1 та не погоджується з позицією Чернігівського окружного адміністративного суду. Просить рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року у справі №620/2535/25 в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняте нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю
7. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
8. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції -без змін, з наступних підстав.
9. Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 28.03.2022 був призваний на військову службу у зв`язку з оголошенням в Україні загальної мобілізації та обіймав посаду заступника командира військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 375 від 11.12.2024 Позивача, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_5 від 04.12.2024 з військової служби у запас за підпунктом "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 11.12.2024 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, встановлено виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 390 відсотків від посадового окладу, щомісячну надбавку за вислугу років у розмірі 50 відсотків посадового окладу та військового звання та щомісячну надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65 відсотків від посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років за період з 01.12.2024 по 11.12.2024. Відповідно до абзацу 3 пункту 14 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" виплатити грошову компенсацію за 34 дні невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, виплатити грошову компенсацію за 15 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік та виплатити грошову компенсацію за 15 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2024 рік. Відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" виплатити грошову компенсацію за 14 календарних днів як учаснику бойових дій за 2022 рік, виплатити грошову компенсацію за 14 календарних днів як учаснику бойових дій за 2023 рік, виплатити грошову компенсацію за 14 календарних днів як учаснику бойових дій за 2024 рік. Виплатити одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби у розмірі 128% місячного грошового забезпечення відповідно до Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 460.
У той же час, виплата вказаних вище сум у розмірі 188 683 грн 31 коп. була проведена лише 20.01.2024, що підтверджується випискою з банківського рахунку Позивача та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору.
10. Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (стаття 43 Конституції України). Права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами (пункт 1 частини першої статті 92 Конституції України).
За змістом частини дев`ятої статті 1 Закону № 2232-XII військовослужбовці - особи, які проходять військову службу.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
На підставі частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною четвертою статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
- у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6- 12 місяців;
- у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України (частина третя статті 24 Закону № 2232-XII).
Порядок звільнення з військової служби визначено розділом XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення).
Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - Закон №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
11. Висновки суду апеляційної інстанції.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано обов`язок роботодавця здійснити з працівником повний розрахунок при його звільненні та відповідальність за невиконання такого обов`язку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Разом з тим, надаючи оцінку доводам Апелянта, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство може застосовуватися у випадках, коли норми спеціального законодавства не регулюють спірних правовідносин або коли про це зазначено у спеціальному законі.
Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується передусім порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення), а також порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Однак питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Такі питання врегульовані КЗпП України.
З огляду на викладене, у зв`язку з відсутністю в спеціальному законодавстві, яке регулює оплату праці військовослужбовців, норм, які встановлюють відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум, до правовідносин, які виникають під час звільнення з військової служби, допустимим є застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.
У цьому контексті Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 520/1897/22 підкреслив, що приписи частини першої статті 116, частини першої статті 117 КЗпП України (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) установлюють загальне правило, згідно з яким у випадку звільнення працівника власник або уповноважений ним орган зобов`язаний виплатити йому всі належні суми у день звільнення, а якщо в указаний строк цього не було зроблено з вини власника або уповноваженого ним органу, то підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь затримки до дня фактичного розрахунку.
Межі дії диспозиції частини першої статті 117 КЗпП України визначені її гіпотезою, яка указує на умови, за наявності яких уступає в дію правило про виплату середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Обставини, з настанням яких необхідно здійснювати це правило, пов`язані з фактами звільнення працівника та невиплатою йому з вини власника або уповноваженого ним органу належних сум у день звільнення.
Верховний Суд наголосив, що ці обставини не зазнали змін внаслідок унесення змін до статей 116, 117 КЗпП України Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».
Відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Доводи Апелянта про те, що КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати судова колегія вважає безпідставними та до уваги не приймає, оскільки вони не стосуються обставин цієї справи. 
Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що Позивач 11.12.2024 був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а відтак обов`язок повного розрахунку мав бути виконаний Відповідачем 11.12.2024.
Втім, як вбачається з матеріалів справи, остаточний розрахунок з Позивачем було проведено лише 20.01.2025.
З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Відповідач не провів фактичний розрахунок із Позивачем щодо виплати належних йому сум у строк, установлений статтею 116 КЗпП України.
При цьому, Апелянт не навів жодних доводів та не надав належних і допустимих у розумінні ст.ст. 73-74 КАС України доказів, які доводили б, що непроведення розрахунку відбулося з підстав, які не залежали від Відповідачів.
Отже, на переконання колегії суддів, доводи Апелянта не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Таким чином, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року - без змін.
12. Розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати в цій справі перерозподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року- без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення виготовлено 15 вересня 2026 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: І.Д. Компанієць

Є.І. Мєзєнцев