ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 липня 2026 року м. Житомир справа № 240/21776/26
категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 

установив:
У червні 2026 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом, у якому просить визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області (далі - відповідач, ГУ НП в Житомирській області) щодо не нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій, за 2015, 2022, 2023, 2024, 2025 та 2026 рік, а також щодо не нарахування та невиплати матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2026 рік та зобов`язання вчинити відповідні дії.
Позов мотивовано протиправністю невиплати відповідачем позивачу матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за наявності всіх законодавчо передбачених підстав для проведення такої виплати. 
Ухвалою суду від 16 червня 2026 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
02 липня 2026 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» законодавством не передбачена, а правове регулювання спірних правовідносин здійснюється на підставі Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VІІІ (далі - Закон України №580-VІІІ) та «Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання» затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260 (далі - Порядок №260), якими не передбачено здійснення компенсації. Матеріальна допомога для оздоровлення та/або матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається поліцейському за [поєднання] двох умов: подання поліцейським рапорту на отримання відповідної допомоги та наявність відповідних бюджетних асигнувань на зазначені цілі. Керівник органу поліції не має обов`язку надавати в обов`язковому порядку щороку матеріальну допомогу як для оздоровлення, так і для вирішення соціально-побутових питань, які є додатковими видами грошового забезпечення, не є постійними і надаються в межах затверджених асигнувань.
На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Суд установив, що ОСОБА_1 проходив службу в ГУ НП в Житомирській області та відповідно до наказу начальника Головного управління Національної поліції в Житомирській області №202 о/с від 31 березня 2026 року по особовому складу звільнений зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 31 березня 2026 року. 
У 2015 році позивачу встановлено статус учасника бойових дій, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 .
Позивач звернувся з адвокатським запитом до відповідача, в якому просив надати інформацію про виплачені суми.
Відповідач листом від 26 травня 2026 року повідомив позивача про відсутність підстав для виплати компенсації за невикористані дні відпустки, матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Позивач, уважаючи, що має право на спірні суми, звернувся до суду з цим позовом.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Закон України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам.
Згідно зі статтею 4 Закону України №504/96-ВР установлюються такі види відпусток:
1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;
2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (ст. 13, 14 і 15 цього Закону);
3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3^1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16^1 цього Закону);
4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18^1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);
5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). 
Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина 1 статті 24 Закону України №504/96-ВР).
Аналогічні положення містяться в частині 1 статті 83 Кодексу законів про працю України.
Закон України №580-VІІІ визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 59 названого Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону України №580-VIII).
Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Як передбачено пунктом 12 статті 12 цього Закону учасникам бойових дій надаються право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Отже, виходячи з положень Закону України № 3551-ХІІ, додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.
Відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (стаття 1).
Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014, який затверджений Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Таким чином, спірні правовідносини стосовно отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України №3551-XII, припиняється.
Разом із тим, суд зазначає, що норми Закону України №3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Вирішуючи спір в частині компенсації за невикористану додаткову відпустку особі, яка проходила службу в поліції та володіла статусом учасника бойових дій, судом також ураховані правові висновки, що викладені у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі №200/1175/20-а.
Зокрема, Верховний Суд зазначив що, у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої законом України «Про відпустки» і статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Таким чином, суд доходить висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористаної додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій. Відтак, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.
Щодо вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, суд уважає за необхідне зазначити таке.
Підпунктом 3 пункту 4 Постанови №988 керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення надано право надавати поліцейським один раз на рік: матеріальну допомогу для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення.
Пунктом 7 Порядку №260, передбачено, що грошове забезпечення поліцейським виплачується за місцем проходження служби виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом органу поліції на грошове забезпечення.
Відповідно до пункту 13 розділу II Порядку №260 поліцейським у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, один раз на рік може надаватись матеріальна допомога для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення, та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення.
Для визначення максимального розміру матеріальної допомоги для оздоровлення або матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань застосовується місячний розмір грошового забезпечення, нарахованого поліцейському за місяць, що передує місяцю, у якому приймається рішення про таку виплату, з розрахунку посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер) та премії.
Виплата поліцейським матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється на підставі їх рапортів у розмірі, визначеному керівником органу поліції.
Із системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів слідує, що керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення надано, зокрема, право надавати поліцейським один раз на рік: матеріальну допомогу для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення.
Тобто, надання поліцейським один раз на рік матеріальної допомоги для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення; матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення, залежить від багатьох аспектів, зокрема, наявність фонду грошового забезпечення.
Слід зауважити, що повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є саме дискреційними повноваженнями відповідача, які регулюються вимогами чинного законодавства, разом з цим суд зазначає, що відповідач зобов`язаний, за наявності визначених умов, виплатити таку допомогу та не вправі вирішувати це питання на власний розсуд у випадку виконання поліцейським для отримання такої допомоги всіх залежних від нього дій.
Отже, для нарахування матеріальної допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань поліцейський повинен виявити своє бажання їх отримати шляхом подання рапорту.
У позовній заяві позивач зазначає, що ним були подані рапорти про виплату допомоги на оздоровлення за 2026 рік 27 березня 2026 року.
При цьому, суд зауважує, що вже 31 березня 2026 року позивача звільнено з служби.
Як слідує зі змісту листа Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного Управління Національної поліції в Житомирській області від 30 червня 2026 року за №85687-2026 у період з 27 березня по 31 березня 2026 року кошторисом не було передбачено фінансування на матеріальну допомоги для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Суд зазначає, що текстуальний виклад пункту 13 Розділу ІІ Порядку №260 дає підстави вважати, що виплата матеріальної допомоги для оздоровлення і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб не є обов`язковими, як посадовий оклад чи щомісячні додаткові види грошового забезпечення.
Можливість отримати коментовані допомоги, що в цьому випадку має означати як право поліцейського претендувати на них (шляхом подання рапорту), так і пов`язаний з цим обов`язок керівника органу поліції визначити їх розмір (відповідно до пункту 13 Порядку №260), залежить від обсягу бюджетних асигнувань на виплату грошового забезпечення поліцейським, принаймні на певний період року.
Подання поліцейським рапорту про виплату матеріальної допомоги для оздоровлення і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб, що є необхідною (але не достатньою) для цього умовою, ще не створює для керівника органу поліції обов`язку їх виплатити, якщо для цього немає відповідних коштів. Тут варто зауважити також, що взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань, а також нецільове використання таких є порушенням бюджетного законодавства (учасником бюджетного процесу), за яке Бюджетний кодекс України (далі - БК України) передбачає заходи впливу (стаття 117 БК України).
Якщо бюджетних асигнувань, виділених на утримання поліцейських, на час подання відповідного рапорту [поліцейським] було недостатньо для виплати матеріальної допомоги, то відсутні підстави для висновку про протиправність дій відповідача в частині не нарахування та не виплати матеріальної допомоги для оздоровлення і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб.
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного суду від 31 березня 2023 року у справі №620/17864/21.
З огляду на вказане, відповідачем правомірно не нараховано та не виплачено матеріальну допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у зв`язку з відсутністю відповідних асигнувань, як це встановлено пунктом 13 розділу ІІ Порядку №260.
Таким чином, позовні вимоги в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Ураховуючи відсутність документально підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл суд не вирішує.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:
Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_2 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2022, 2023, 2024, 2025 та 2026 рік.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2022, 2023, 2024, 2025 та 2026 рік.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

28.07.26