ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 752/22784/24
провадження № 61-1764св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідачказа первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) -   ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 серпня 2025 рокуу складі судді Данілової Т. М. та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Євграфової Є. П., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя , в якому просив: 
- виділити у власність ОСОБА_1 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , та частку земельної ділянки площе. 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:90:104:0010, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- виділити у власність ОСОБА_2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , та частку земельної ділянки площе. 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:90:104:0010, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 16 липня 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Під час шлюбу подружжям була придбана 1/2 частина житлового будинку та 1/2 частина земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 січня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євміною І. Л.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 року шлюб між сторонами розірвано.

Оскільки сторони добровільно не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, позивач просить визнати за кожним з подружжя право власності на 1/4 частину житлового будинку та 1/4 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У грудні 2024 року надійшла зустрічна позовна заява від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Євміна І. Л., про поділ спільного майна подружжя, в якій просила: 

- визнати за кожним з подружжя право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; 

- визнати за ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) право власності на 2/3 частини житлового будинку та 2/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ; 

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку та 1/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ;

Вимоги зустрічного позову мотивовано тим, що з 16 липня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_7 . Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 року шлюб між сторонами розірвано.

Під час перебування у шлюбі подружжям було набуто право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі спадкового договору від 05 вересня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євміною І. Л., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , згоду на укладення якого надала ОСОБА_2 .

В період з 05 вересня 2022 року ОСОБА_2 разом з чоловіком за рахунок коштів із спільного сімейного бюджету несли витрати на утримання вказаної квартири, позивач виконувала роботу по дому та догляду за літньою жінкою.

Також зазначала, що з вересня 2023 року між сторонами фактично припинені подружні стосунки, оскільки чоловік завдавав психологічного та фізичного насилля, у зв`язку з чим позивач разом з дитиною перебували у кімнаті кризового реагування в Київському міському Центрі гендерної рівності, запобігання та протидії насильству. ОСОБА_2 зазнала фізичного насильства, тому перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом - струс головного мозку.

Після розірвання шлюбу малолітній син ОСОБА_7 2020 року народження перебував на повному утриманні матері, тому вона звернулася до суд з заявою про стягнення аліментів. Голосіївським районним судом міста Києва 16 листопада 2023 року був виданий судовий наказ № 752/23441/23 про стягнення аліментів, проте ОСОБА_1 не виконує рішення суду та має заборгованість зі сплати аліментів. Син сторін потребує постійного нагляду лікарів у зв`язку з наявністю хвороб.

ОСОБА_1 не бере участі в оплаті житлово-комунальних послуг землі та будинку за адресою: АДРЕСА_1 , тому позивач вважала, що буде несправедливим поділ вказаного домоволодіння порівну між сторонами. Оскільки ОСОБА_1 самоусунувся від утримання сина та спільного нерухомого майна, спричинив психологічне та фізичне насилля, ОСОБА_2 на підставі частиною третьою статті 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) просить збільшити її частку у спільному майні.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.
У порядку поділу майна визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку, загальною площею 89,9 кв м, житловою площею 42,9 кв м, за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:90:104:0010, за адресою: АДРЕСА_1 .
У порядку поділу майна визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку, загальною площею 89,9 кв м, житловою площею 42,9 кв м, за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:90:104:0010, за адресою: АДРЕСА_1 .
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Євміна І. Л., про поділ спільного майна подружжя залишено без задоволення.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 875,00 грн судового збору.
Рішення суду першої інстанції щодо мотивоване тим, щокожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, підстав для збільшення частки ОСОБА_2 у спільному майні, суд не вбачає, оскільки за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Залишаючи без задоволення зустрічний позов суд першої інстанції мотивував тим, що позивач за зустрічним позовом не надала суду належних доказів на підтвердження необхідності відступу від засади рівності часток подружжя. Майно, отримане за спадковим договором, прирівнюється до такого, що набуто у порядку спадкування. Отже, воно є особистою приватною власністю того з подружжя, хто його набув.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 серпня 2025 року скасовано в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя і ухвалено в цій частині нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 серпня 2025 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивоване тим, що правильними є висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для відступу від засади рівності часток подружжя.
Разом з тим, проживання дитини сторін з матір`ю само по собі не є підставою для збільшення частки у спільному майні подружжя, оскільки остання не надано доказів на підтвердження того, що розмір аліментів недостатній для утримання дитини і наскільки не вистачає і чим порушуються інтереси неповнолітньої дитини.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину квартири, не підлягають задоволенню, оскільки спадковий договір, за змістом якого зазначено його укладання за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_2 і оформлення такої письмовою нотаріально посвідченої згоди, дає підстави для обґрунтованого висновку, що укладення такого договору здійснювалось ОСОБА_1 за згодою ОСОБА_2 , як іншого з подружжя, в інтересах сім`ї.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
11 лютого 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 серпня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та постанову апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом скасувати та справу в цій частині направити до суду першої інстанції для розгляду зі стадії вирішення питання про прийняття зустрічного позову. В іншій частині судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Підставами касаційного оскарження представник заявниці зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норми статей 57, 60, 61 СК України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц, від 26 березня 2021 року у справі № 414/277/17, застосування норм статей 1302, 1305 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 липня 2020 року у справі №524/5880/17 та від 21 січня 2021 року у справі № 524/354/19, а також застосування норм статей 123, 124, частини першої та другої статті 193 та частини третьої статті 194 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, зазначає про порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення у відповідності до пунктів 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального законодавства в частині розгляду по суті зустрічного позову у поза процесуальний спосіб відповідно до статті 30 ЦПК України, не з`ясуванням всіх обставин справи, що призвело до порушення норм матеріального права. Вказає, що у зв`язку з порушенням правил виключної підсудності щодо зустрічного позову, поділу квартири, є помилковим віднесенням цього об`єкта до спільного сумісного майна та правових наслідків подання зустрічного позову і строків його подання.

У березні 2026 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_10 , подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 серпня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів залишити без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 квітня 2026 року касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано час на усунення недоліків.
Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 752/22784/24 з Голосіївського районного суду міста Києва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу. 
У квітні 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 752/22784/24.
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 липня 2016 року між сторонами у справі був укладений шлюб, зареєстрований Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 . (т. 1, а. с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_7 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 березня 2024 року у справі № 752/24239/23 шлюб між сторонами розірвано (т. 1, а. с. 20).

Під час шлюбу 27 січня 2022 року подружжям була придбана 1/2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частина земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:90:104:0010, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 січня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євміною І. Л. (т. 1, а. с. 12-15).

05 вересня 2022 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євміною І. Л. (т. 1, а. с. 86-88).

Згідно пункту 1 договору відчужувач після своєї смерті передає у власність набувачу, а набувач приймає після смерті відчужувача у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка їй належить на підставі свідоцтва про право власності від 12 листопада 2004 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва.

05 вересня 2022 року приватним нотаріусом КМНО Євміною І. Л. посвідчена заява ОСОБА_2 , якою остання надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_1 на укладення вказаного спадкового договору (т. 1, а. с. 89).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 25 жовтня 2023 року (т. 1, а. с. 90-95).

ОСОБА_2 , звертаючись із зустрічним позовом у вказаній справі, вважала, що її частка у спільному майні подружжя повинна бути збільшена, оскільки ОСОБА_1 самоусунувся від утримання сина та спільного нерухомого майна, спричинив психологічне та фізичне насилля.

Голосіївським районним судом міста Києва 16 листопада 2023 року був виданий судовий наказ № 752/23441/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_7 , 2020 року народження, у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 08 листопада 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою від 07 грудня 2023 року державного виконавця Голосіївського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Проц В. С. відкрито виконавче провадження НОМЕР_3 з примусового виконання вказаного судового наказу (т. 1, а. с. 142).

Постановою від 09 серпня 2024 року головного державного виконавця Голосіївського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Проц В. С. звернено стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 231).

05 вересня 2022 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євміною І. Л. (т. 1, а. с. 86-88, 231-235).

Згідно пункту 1 договору ОСОБА_8 (Відчужувач) після своєї смерті передає у власність набувачу, а набувач ( ОСОБА_1 ) приймає після смерті відчужувача у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності від 12 листопада 2004 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва.

За пунктом 12 Спадкового договору, цей Договір вчиняється за письмовою згодою дружини Набувача - ОСОБА_2 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євміною І. Л. 05 вересня 2022 року за реєстр. № 406, що призначена для зберігання у справах нотаріуса.

За пунктом 12 Спадкового договору, згідно статті 1302 ЦК України, право власності на вищевказану квартиру виникає у Набувача з моменту смерті Відчужувача та підлягає обов`язковій державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 2, а. с. 231-235).

05 вересня 2022 року приватним нотаріусом КМНО Євміною І. Л. посвідчена заява ОСОБА_2 , якою остання надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_1 на укладення вказаного спадкового договору, зазначивши про роз`яснення їй нотаріусом зміст статей 60, 65 СК України (т. 1, а. с. 89).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 25 жовтня 2023 року.

За пунктом 12 Спадкового договору від 05 вересня 2022 року, відповідно до статті 1302 ЦК України, право власності на вищевказану квартиру виникає у ОСОБА_1 , як Набувача за вказаним Договором з моменту смерті Відчужувача та підлягає обов`язковій державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 2, а. с. 231-235).

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному праві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним з подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме: подружжям, що є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як тим з подружжя, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям на праві спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у спільну сумісну власність, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпорядження майном (коштами) з метою набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненому іншим з подружжя.

Такого висновку дійшов Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22.

Відповідно до статті 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Такого висновку дійшов Верховного Суду у постанові від 26 березня 2018 року в справі № 648/3671/16-ц, від 23 листопада 2022 року в справі № 208/6630/19, від 26 вересня 2022 року в справі № 757/19354/19-ц та від 23 листопада 2022 року у справі № 208/6630/19, перехід майна від відчужувача до набувача на підставі спадкового договору не є окремим видом спадкування, а тому на відносини сторін не поширюються відповідні правила про спадкування.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Такого висновку дійшов Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22. 

Встановивши, що  ОСОБА_1 укладено спадковий договір, а  ОСОБА_2 в свою чергу дала згоду на укладання цього договору, суди зробили правильний висновок, що набуття майна, отриманого за спадковим договором, не може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що перехід майна від відчужувача до набувача на підставі спадкового договору не є окремим видом спадкування.

Апеляційний суд правильно встановив, що спадковий договір, за змістом якого зазначено його укладання за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_2 і оформлення такої письмовою нотаріально посвідченої згоди з посиланням на статті 60, 65 СК України, дає підстави для обґрунтованого висновку, що укладення такого договору здійснювалось ОСОБА_1 за згодою ОСОБА_2 , як іншого з подружжя, в інтересах сім`ї.

Проаналізувавши вказаний пункт Спадкового договору від 05 вересня 2022 року, апеляційний суд дійшов мотивованого висновку про те, що визначено набуття у ОСОБА_1 права власності на вищевказану квартиру з моменту смерті Відчужувача, а відтак, зволікання ОСОБА_1 як Набувача з проведенням обов`язкової державної реєстрації набутого ним права власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не може бути визнано підставою для відмову у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_2 .

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 ) щодо визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , підлягають задоволенню, та можливість поділу цієї квартири між колишнім подружжям.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 заявив про непідсудність справи в частині зустрічних позовних про поділ квартири, набутої за спадковим договором, у суді першої інстанції (т. 1, а. с. 240), однак в апеляції відповідних доводів не заявляв, тим самим погодився із висновком суду першої інстанції в цій частині. Порушення прави територіальної підсудності саме по собі не входить до переліку імперативних процесуальних порушень, визначених частиною третьою статті 376 ЦПК України. Про таке порушення має бути заявлено стороною в апеляційній скарзі. Оскільки без відповідного доводу скаржника апеляційний суд позбавлений права скасувати рішення суду першої інстанції з указаних підстав, то доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними. 

Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій з порушенням правил виключної підсудності щодо зустрічного позову і строків його подання, з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 30 виключна підсудність позови кредиторів спадкодавця, що подаються до прийняття спадщини спадкоємцями, пред`являються за місцезнаходженням спадкового майна або основної його частини.

Також необґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо пропуску строку звернення із зустрічним позовом, оскільки заявник таких доказів суду не надав, а в матеріалах справи відсутні докази.

Посилання заявника на застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду є безпідставними, оскільки висновки у наведених заявниками справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Вказані доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Касаційна скарга не містить жодних доводів та відповідним їм підстав касаційного оскарження судових рішень в частині поділ спільного майна щодо житлового будинку та земельної ділянки, тому з урахуванням принципу диспозитивності та меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України, колегія суддів рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в зазначеній частині не аналізує.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають та за своїм змістом переважно свідчать про незгоду із встановленими судами обставинами та спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди ухвалили оскаржувані судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, судом касаційної інстанції не встановлено.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 серпня 2025 року у нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині та Постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков
| Р. А. Лідовець
| Д. Д. Луспеник