Справа № 159/9543/25 | Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю.
Провадження № 22-ц/802/1039/26 | Доповідач: Матвійчук  Л. В.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів: Карпук А. К., Осіпука В. В., 
з участю секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 травня 2026 року

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дядько ОСОБА_4 . Пережилого подружжя ОСОБА_4 не мав, до дня смерті проживав разом зі своїм сином ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач зазначала, що з сином померлого дядька - ОСОБА_5 та його дружиною - відповідачем по справі ОСОБА_3 , родинні та інші відносини не склалися, спілкування між ними повністю припинено.
15 грудня 2025 року на її поштову адресу надійшов лист приватного нотаріуса Ковельського районного нотаріального округу Олєйнікової О. В. від 10 грудня 2025 № 483/02-14, з якого їй стало відомо, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Про його смерть їй не було відомо та про вказану обставину її ніхто не повідомляв. З цього ж листа їй також стало відомо, що дядько ОСОБА_4 за життя склав заповіт на її користь.
Позивач також вказувала, що після отримання згаданого листа невідкладно звернулася до приватного нотаріуса Олєйнікової О. В. з метою прийняття спадщини за заповітом після смерті дядька ОСОБА_4 , з`ясування самого змісту заповіту, складу спадкового майна, оскільки про існування даного заповіту раніше нічого не знала.
Однак, на її усне звернення приватний нотаріус Олєйнікова О. В. роз`яснила, що вона веде провадження лише по спадковій справі № 95/2025, відкритій після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 . У спадковій справі вона - ОСОБА_1 не є спадкоємцем, а тому не має права на отримання жодних копій документів з вказаної спадкової справи, у тому числі копії заповіту, копії свідоцтв про смерть ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Також приватний нотаріус роз`яснила, що оскільки вона не проживала зі спадкодавцем ОСОБА_4 на день відкриття спадщини і заяви про прийняття спадщини упродовж шести місяців від дня відкриття спадщини у встановленому порядку не подавала, тому вважається такою, що не прийняла спадщину.
Зважаючи на те, що про існування складеного ОСОБА_4 заповіту вона не була повідомлена та про його існування дізналася лише 15 грудня 2025 року після отримання листа приватного нотаріуса Олєйнікової О. В., та враховуючи наявність спадкоємця за законом першої черги, тому не мала правових підстав для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого дядька ОСОБА_4 .
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визначити їй додатковий строк в два місяці з моменту набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 травня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визначено ОСОБА_1 додатковий строк, достатній для подання нею заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ковель Волинської області, протягом двох місяців з дня набрання рішенням суду законної сили.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 .
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову у цій справі. Суд не звернув уваги на те, що позивач, яка не проживала постійно із спадкодавцем ОСОБА_4 на час його смерті та виявила бажання прийняти спадщину, повинна була протягом шести місяців з дня смерті дядька подати заяву про прийняття спадщини. Про смерть спадкодавця позивач дізналася відразу і була присутня на його похованні, запам`ятала дату смерті і зазначила її в позовній заяві. Вважає, що право на подачу заяви про прийняття спадщини не залежить від наявності заповіту. У разі відсутності заповіту позивач могла подати заяву про прийняття спадщини за законом. Крім того, її чоловік ОСОБА_5 на час смерті батька ОСОБА_4 проживав разом з ним у квартирі та прийняв спадщину після його смерті на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, хоча не оформив правовстановлюючих документів на спадкове майно. Вважає, що вона є єдиним спадкоємцем за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , оскільки проживала разом з ним у квартирі і не відмовилася від спадщини, а тому в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов у цій справі. Про існування заповіту позивачу ОСОБА_1 стало відомо лише 15 грудня 2025 року з листа приватного нотаріуса Олєйнікової О. В. від 10 грудня 2025 року. Позивач не мала правових підстав для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті дядька ОСОБА_4 , за наявності спадкоємця першої черги за законом ОСОБА_5 , бо не належала до спадкоємців за законом першої черги, а також через необізнаність про існування заповіту.
Відповідач ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, але 27 липня 2026 року засобами поштового зв`язку подала до апеляційного суду заяву, в якій просила проводити апеляційний розгляд справи за її відсутності.
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності вказаного учасника справи згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки її неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 07 листопада 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ковелю реєстраційної служби Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області.
Як вбачається з довідки РЖКП № 1 м. Ковеля № 528 від 18 березня 2025 року, ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , з 01 серпня 2000 року по 06 листопада 2012 року і був виписаний у зв`язку зі смертю. Крім померлого, за зазначеною адресою був зареєстрований його син ОСОБА_5 з 01 серпня 2000 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 81671851 судом встановлено, що 27 грудня 2002 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лобас Л. О. було посвідчено заповіт (номер в реєстрі 4799) від імені ОСОБА_4 . Згідно із заповітом ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким належну йому частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_1 . Зазначений заповіт відповідно до Інформаційної довідки із Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 83823975 від 09 січня 2026 року є чинним.
Як слідує з листа приватного нотаріуса Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Олєйнікової О. В. № 483/02-14 від 10 грудня 2025 року, який позивач ОСОБА_1 отримала 22 грудня 2025 року, що підтверджується повідомленням про отримання поштового відправлення № R4 500 8000 4422, нотаріусом було заведено спадкову справу № 95/2025 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , який прийняв спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , але не оформив своїх спадкових прав. У цьому листі нотаріус повідомила позивача про наявність вказаного вище заповіту.
Згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 25 квітня 1961 року, позивач ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Як вбачається з свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 02 жовтня 1982 року, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , 02 жовтня 1982 року уклали шлюб та після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_10 ».
Згідно з Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 83823967 від 09 січня 2026 року спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 16 ЦК України).
Отже, судовому захисту підлягають лише порушене, невизнане або оспорюване право особи, а також її законний інтерес.
Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до статей 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається.
Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У разі відсутності такої згоди, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ст. 1272 ЦК України).
У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
До такого правового висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17. 
Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, зокрема пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
При цьому не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як: юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини; необізнаність особи про наявність спадкового майна; похилий вік; непрацездатність; встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю); невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину; відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини; несприятливі погодні умови; перебування у депресії у зв`язку зі смертю спадкодавця.
Водночас, якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання норм закону, тощо, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
Відповідно до положень пунктів 1.2. та 2.3. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, статусу території, яка є місцем відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 виснувала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Проте, це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини.
Таким чином, необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції задовольняючи позов ОСОБА_1 та визначаючи їй додатковий строк у два місяці для подання нею заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , обґрунтовано виходив з того, що позивач на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем ОСОБА_4 постійно не проживала, до кола спадкоємців першої черги не входила та не була обізнана про існування заповіту, у зв`язку з чим у визначений законом шестимісячний строк з часу відкриття спадщини не звернулася до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини. 
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про задоволення позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач ввела суд в оману щодо необізнаності про існування заповіту, а надані нею докази є недопустимими, оскільки здобуті з порушенням порядку їх отримання, є безпідставними та не спростовують встановлених у цій справі обставин про необізнаність позивача про існування заповіту, складеного ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є об`єктивною та поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Крім того, за наявності спадкоємця першої черги ОСОБА_5 та в силу того, що позивач належить до п`ятої черги спадкоємців за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , тому у неї були відсутні правові підстави для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .
Отже, висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом розгляду суду першої інстанції, яким суд надав належну правову оцінку, а тому не потребують повторної оцінки апеляційним судом. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, фактично зводяться до переоцінки доказів, а також власного тлумачення правових норм. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 травня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: