Справа №591/11474/25
Номер провадження 22-ц/816/2482/26
Категорія - 39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Сидоренко А.П. (суддя-доповідач), суддів: Сізова Д.В., Щербаченко М.В.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 травня 2026 року, ухвалене в м. Суми у складі судді Бичкова І.Г. в цивільній справі № 591/11474/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:

08 жовтня 2025 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Свої вимоги мотивував тим, що 29 квітня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено кредитний договір № 29.04.2024-100000182, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у сумі 10000,00 грн строком на 140 днів, дата повернення (виплати) кредиту – 15 вересня 2024 року. Процентна ставка - 1% за один день користування кредитомза кожен день користування кредитом. Крім того, договором передбачено комісію за надання кредиту в розмірі 20% від суми кредиту, що становить 2000,00 грн. Денна процентна ставка, відповідно до умов договору, становить 0,87 %. Проценти нараховуються на суму (залишок) кредиту за кожен день користування ним.
У порушення умов договору відповідач не здійснив своєчасних платежів у повному обсязі для погашення заборгованості за кредитом та процентами у строк, визначений договором, чим істотно порушив узяті на себе договірні зобов`язання.
Разом з тим відповідачем здійснювалися часткові платежі за вищезазначеним кредитним договором, що свідчить про визнання ним наявності заборгованості, а саме:
2222,74 грн — 12 травня 2024 року;
2222,74 грн — 26 травня 2024 року.
Станом на дату подання позову заборгованість відповідача за кредитним договором становила 26200,00 грн, з яких: 10000,00 грн — заборгованість за тілом кредиту, 11200,00 грн — заборгованість за процентами, 5000,00 грн — неустойка за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання, яку просить суд стягнути з відповідача на свою користь, а також вирішити питання судових витрат.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 травня 2026 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 29.04.2024-100000182 від 29 квітня 2024 року у розмірі 26200,00 грн та судовий збір у розмірі 2422,40 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для вирішення справи, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам, викладеним ним у відзиві на позовну заяву, та поданим на їх підтвердження доказам.
Зокрема, у відзиві відповідач зазначав, що з 03 червня 2022 року по теперішній час є військовослужбовцем Збройних Сил України, на підтвердження чого до суду було подано копію довідки форми № 5. Відповідно до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» для військовослужбовців передбачені відповідні гарантії щодо звільнення від сплати відсотків за користування кредитом, а також штрафних санкцій за прострочення виконання кредитних зобов`язань.
Однак, зазначеним обставинам суд першої інстанції належної оцінки не надав, не встановив період, протягом якого відповідач мав статус військовослужбовця, та не з`ясував, чи поширюються передбачені законом гарантії на спірні кредитні правовідносини.
Крім того, відповідач у відзиві заперечував належність та допустимість доказів, наданих позивачем на підтвердження факту надання кредиту та розміру заборгованості.
Зокрема, звертав увагу на відсутність у кредитному договорі банківських реквізитів, на які мали бути перераховані кредитні кошти, а також на необхідність підтвердження факту надання кредиту та розміру заборгованості належними первинними документами.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні містити передбачені законом обов`язкові реквізити.
Проте суд першої інстанції не надав належної оцінки зазначеним доводам відповідача, не перевірив належність, допустимість та достатність доказів, поданих позивачем на підтвердження факту надання кредитних коштів та розміру заявленої до стягнення заборгованості, що призвело до неповного з`ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Відзив на апеляційну скаргу від представника позивача до суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи слідує, що 29 квітня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 був укладений електронний кредитний договір №29.04.2024-100000182 (кредитної лінії), який складається з пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії), розміщеної на вебсайті Кредитодавця у загальному доступі, а також у особистому кабінеті позичальника на вебсайті Кредитодавця; заявки, оформленої на сайті Кредитодавця після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення Кредитодавцем; відповіді Позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті Кредитодавця, та підписана Позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого Позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті (а.с. 21-27). 
Умовами пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) передбачено:
- Позичальник, який має намір укласти електронний кредитний договір, ідентифікується (реєструється) в особистому кабінеті на вебсайті кредитодавця за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, отриманим позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний позичальником при його ідентифікації (реєстрації) в особистому кабінеті на вебсайті (п. 2.3.2);
- позичальник в особистому кабінеті на вебсайті кредитодавця обирає умови, на яких бажає укласти електронний кредитний договір (п. 2.3.3);
- позичальник, який прийняв (акцептував) пропозицію укласти електронний договір на умовах, викладених у вищевказаних пропозиції про укладення кредитного договору (оферту) та заявці, підписує відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) електронним підписом, одноразовим ідентифікатором, отриманим ним у вищезазначеному порядку (п. 2.3.6).
У заявці кредитного договору № 29.04.2024-100000182 (кредитної лінії), яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), вказані наступні умови кредитування:
сума кредиту: 10000,00 грн.;
строк, на який надається кредит, - 140 дні з дати його надання;
дата повернення (виплати) кредиту 15 вересня 2024 року(п.п.1-4 заявки).
Процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит (надалі – «процентна ставка»). Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку (п.5 заявки).
Денна процентна ставка – загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається Кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Розрахунок денної процентної ставки: 0,87% = (12227,39 / 10000)140 х 100% (п. 7 заяви).
Проценти (економічна сутність – плата за користування Кредитом) розраховуються шляхом множення всієї Суми Кредиту (включаючи всі Транші) (залишку від всієї Суми Кредиту) (база розрахунку) на кількість днів користування Кредитом/залишком Кредиту та на процентну ставку (п. 7 заявки).
Комісія, пов`язана з наданням Кредиту (надалі – «Комісія», економічна сутність – плата за надання Кредиту) – 20% від суми Кредиту та дорівнює 2000 грн 00 коп. Комісія розраховується шляхом множення суми Кредиту (база розрахунку) на розмір Комісії у відсотковому значенні. Нараховується Кредитором та обліковується в день видачі кредиту (п. 8 заявки).
Крім того, згідно п. 13 заявки, неустойка: 100 грн 00 коп, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного /неналежно виконаного зобов`язання. 
Згідно з пунктом 3.1 Пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії) (далі – Пропозиція) кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти і комісію, якщо її встановлено договором.
Відповідно до пункту 4.1 Пропозиції кредит надається на умовах строковості, платності та поворотності шляхом перерахування коштів на банківський рахунок споживача із використанням реквізитів електронного платіжного засобу, зазначених у договорі.
Згідно з пунктом 4.3 Пропозиції днем надання кредиту вважається день списання відповідної суми коштів з рахунку кредитодавця, а днем погашення кредиту або сплати платежу — день надходження коштів до кредитодавця, що підтверджується відповідними платіжними документами.
Пунктом 6.1 Пропозиції передбачено обов`язок позичальника своєчасно повернути кредит та сплатити проценти, а також неустойку у разі її нарахування кредитодавцем за несвоєчасне виконання зобов`язань.
Відповідно до частини третьої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки здійснюється виходячи з припущення, що договір про споживчий кредит залишається чинним протягом погодженого строку, а кредитодавець і споживач виконують свої обов`язки на умовах та у строки, визначені договором.
Зазначений договір був укладений між сторонами у формі електронного документа з відповідним електронним підписом позичальника за допомогою одноразового ідентифікатора Е531.
В матеріалах справи міститься Паспорт споживчого кредиту (а.с.20-21).
ТОВ «Споживчий Центр» виконало свої зобов`язання перед позичальником ОСОБА_1 та перерахувало кредитні кошти у розмірі 10000,00 грн, що підтверджується квитанцією LiqPay про перерахування суми кредиту 29.04.2024-100000182 від 29 квітня 2024 року через платіжну систему VISA, номер платіжного інструменту 444111*14 (а.с. 19).
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № 29.04.2024-100000182 від 29 квітня 2024 року, заборгованість ОСОБА_1 становить 26200,00 грн, з яких: 10000,00 грн — заборгованість за тілом кредиту, 11200,00 грн — заборгованість за процентами (нараховані за період з 29 квітня 2024 року по 15 вересня 2024 року), 5000 грн -неустойка (а.с. 32-42).
ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується копією довідки форми 5 від 24 квітня 2025 року № 2702 (а.с.45). 
Також, згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни — учасників бойових дій (а.с. 115). Це не надано суду першої інстанції
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду знайшов своє підтвердження факт порушення відповідачем узятих на себе зобов`язань щодо своєчасної сплати кредитного боргу у строк визначений договором, розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не спростований. 
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно із ч.5 ст.11 Закону України «Про електрону комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Зазначений висновок відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронного правочину є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожний правочин укладений в електронній формі вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
За встановленими у цій справі обставинами оспорюваний договір між сторонами укладено в електронній формі, із застосуванням електронного підпису. При цьому через особистий кабінет на вебсайті позивача подано заявку на отримання кредиту від імені відповідачки та підтверджено умови отримання кредиту шляхом акцепту. Доступ до особистого кабінету здійснюється позичальником після авторизації шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), який надсилається кредитодавцем позичальнику в СМС-повідомлення або надається шляхом дзвінку на номер телефону, який вказаний позичальником на веб-сайті кредитодавця і який має юридичне значення ідентифікації позичальника у розумінні положень ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Отже, надісланий у зазначений спосіб одноразовий ідентифікатор було використано для підтвердження підписання кредитного договору.
Позивачем у позовній заяві вказаний номер телефону відповідача НОМЕР_3 , що дає підстави стверджувати, що саме на цей номер телефону у наведений вище спосіб відбулося надіслання одноразового паролю Е531 який було використано для підтвердження підписання кредитного договору в електронній формі. Належність зазначеного номеру телефону відповідачем не спростовано жодними доказами та саме цей контактний номер відповідач вказує у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі.
Крім того, кредитний договір містить інформацію про місце проживання відповідача, реквізити паспорту та ідентифікаційного податкового номеру, що також дає підстави вважати, що без зазначення таких відомостей, які є інформацією з обмеженим доступом, неможливо ідентифікувати особу позичальника. Будь-яких доказів, які б вказували на укладення кредитного договору іншими особами від імені відповідача, суду не надано.
До того ж в кредитному договорі зазначено номер електронного платіжного засобу з маскою, а саме НОМЕР_4 , який очевидно може бути надано саме відповідачем, зважаючи на те, що така інформація у відповідності з чинним законодавством України становить банківську таємницю та, відповідно, позивач за будь-яких обставин не міг би отримати ці банківські реквізити не інакше як від відповідачки або за її згодою (стаття 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що договір про відкриття кредитної лінії №29.04.2024-100000182 від 29 квітня 2024 року підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, що підтверджує укладання між сторонами правочину.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що ТОВ «Споживчий Центр» не надано доказів надання ОСОБА_1 кредитних коштів в розмірі 10000 грн.
Матеріалами справи підтверджується, що переказ коштів, виданих в рамках кредитного договору, здійснено у відповідності до п. 4.1 договору шляхом перерахування на банківську картку НОМЕР_4 відповідача, номер якої вказано заявці кредитного договору №29.04.2024-100000182 від 29 квітня 2024 року (кредитної лінії) (а.с.24-25).
01 листопада 2020 року між ТОВ «Споживчий центр» та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про надання послуг в системі LigPay (а.с. 11-16).
Факт перерахування відповідачу грошових коштів на картку № НОМЕР_5 , який був вказаний ним у заяві, підтверджується повідомленням копією квитанції ID операції – 2455572426, відповідно до якої 29 квітня 2024 року о 05:11 год. були перераховані кошти у розмірі 10000,00 грн., призначення платежу: видача за договором №29.04.2024-100000182, номер платіжного інструменту 444111*14 (а.с. 19). 
Доказів того, що на картку НОМЕР_4 не було перераховано суму у розмірі 10000,00 грн відповідачем не було надано.
Відповідачем також не спростовано факту наявності у нього відкритого банківського рахунку та користування банківською карткою НОМЕР_4 .
Поведінка відповідача після укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів свідчить про фактичне виконання ним окремих зобов`язань за договором та не узгоджується із запереченнями щодо ненадання кредиту.
Зокрема, відповідачем здійснено часткові платежі за вищезазначеним кредитним договором у розмірі 2 222,74 грн 12 травня 2024 року, 2 222,74 грн 26 травня 2024 року та 354,52 грн 19 вересня 2024 року.
Зазначені обставини мають істотне значення для оцінки доводів відповідача щодо ненадання йому кредитних коштів, оскільки здійснення ним часткових платежів за кредитним договором після його укладення об`єктивно свідчить про вчинення дій, спрямованих на виконання взятих на себе договірних зобов`язань.
Також щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем не подано документів, що підтверджували б надання/переказ коштів кредитором позичальнику, колегія суддів враховує правову позицію наведену у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2026 року у справі №368/1257/21.
Так, Верховний Суд у цій справі зазначив, що поряд із вимогою в правовідношенні існує й заперечення.
Заперечення - це своєрідна субправомочність особи, яка бере участь у відповідному правовідношенні, заявити про те, що така особа з певної причини не є зобов`язана перед суб`єктом вимоги. Щонайменше можна вести мову про кілька видів заперечення: заперечення ipso jure та ексцепцію. Заперечення ipso jure стосується необґрунтованості вимоги іншої особи (наприклад, заперечення про нікчемність правочину), і таке заперечення може застосуватися навіть без посилання сторони. Ексцепція ж стосується обґрунтованої вимоги іншої особи (зокрема, заперечення про позовну давність). В такому разі потрібна відповідна заява.
Стаття 1051 ЦК України хоча й має назву про оспорювання договору позики, проте про жодне оспорювання в традиційному його розумінні як оспорюваного правочину не йдеться. Заперечення позичальника, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця відбувається в порядку ексцепції.
Заперечення про те, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця не піддається позовній давності, як і більшість інших заперечень. Це означає, що коли б позикодавець не подав позов до позичальника, останній завжди може заперечити про відсутність боргу.
Тягар доведення того, що грошові кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця лежить на позичальнику, який за допомогою ексцепції заперечує проти позову.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження його заперечень, що грошові кошти не були ним одержані від позикодавця, доведення чого покладено на нього як на позичальника.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції Закону від 30 березня 2021 року №1357-ІХ, який набрав чинності з 23 квітня 2021 року, та яка діяла зі змінами, внесеними згідно із Законом №2459-IX від 27 липня 2022 року до 04 травня 2024 року) військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Аналіз змісту цієї норми, якою доповнено Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» згідно із Законом України від 20 травня 2014 року №1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації», проте у згаданій вище редакції свідчить, що вона поширюється на дві категорії військовослужбовців: (1) військовослужбовці, призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; (2) інші військовослужбовці, до яких належать військовослужбовці, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, під час дії особливого періоду.
Для першої категорії військовослужбовців щоб скористатися пільгою необхідно надати докази їх призову на військову службу саме за призовом під час мобілізації, на особливий період. При цьому, вказана пільга надається їм на весь час їх призову. Щодо надання пільги другій категорії військовослужбовців, тобто військовослужбовцям, які перебувають на інших видах військової служби, окрім військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, така надається їм у період перебування безпосередньо в районах та у період здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення. При цьому, вказана пільга надається їм під час дії особливого періоду. Вказані обставини мають бути підтверджені відповідними документами, визначеними Порядком надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №413 (із відповідними змінами).
Законом України від 21 березня 2024 року №3621-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист», який набрав чинності 04 травня 2024 року, пункт 15 статті 14 викладено в такій редакції: «Військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля».
Аналіз змісту цієї норми дає підстави для висновку, що законодавець розширив категорію «інших» військовослужбовців, віднісши до неї військовослужбовців, які брали або беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, проте виключив із Закону положення про те, що надання цієї пільги такій категорії військовослужбовців обумовлюється їх перебуванням безпосередньо в таких районах та у період здійснення зазначених заходів.
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі №199/3051/14 (провадження №61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року №322/2/7142.
Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.
У відповідності до пункту 5 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України. Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.
Таким чином, статус військовослужбовця набуває громадянин, який проходить військову службу відповідно до чинного законодавства України, з моменту початку проходження ним військової служби, визначеного законодавством.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідачем до матеріалів справи долучено довідку, видану командиром військової частини НОМЕР_1 від 24 квітня 2025 року, згідно з якою він перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 45). Також відповідачем надано довідку аналогічного змісту, датовану 30 листопада 2025 року (а.с. 54).
Згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 14 грудня 2023 року, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни — учасників бойових дій (а.с. 115).
Договір про відкриття кредитної лінії № 29.04.2024-100000182 укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий центр» 29 квітня 2024 року, тобто в період дії Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Однак, надані відповідачем докази не дають можливості достовірно встановити період проходження ним військової служби, зокрема станом на момент укладення кредитного договору та протягом періоду, за який здійснювалося нарахування відсотків і штрафів. Зокрема, довідки форми ОК-5 не містять відомостей про період проходження відповідачем військової служби, а відсутність копії військового квитка чи інших належних доказів не дає можливості встановити відповідні обставини в повному обсязі.
Таким чином відповідач не надав доказів на підтвердження того, що станом на дату укладення кредитного договору він був призваний на військову службу під час мобілізації, або докази його участі у здійсненні заходів з відсічі і стримування збройної агресії рф у Донецькій та Луганській областях, перебування безпосередньо в цих районах та у період здійснення зазначених заходів впродовж періоду нарахування процентів за цим кредитом.
Відтак, за відсутності належних та достатніх доказів, які б підтверджували проходження відповідачем військової служби у відповідний період, неможливо встановити наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин гарантій, передбачених ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За таких обставин висновок суду першої інстанції про правомірність нарахування відповідачу відсотків за договором є обґрунтованим.
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» у частині стягнення з відповідача неустойки у розмірі 5000,00 грн, суд першої інстанції виходив із наявності у відповідача прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором № 29.04.2024-100000182 від 29 квітня 2024 року та, відповідно, правових підстав для стягнення нарахованої позивачем неустойки.
Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може.
Як встановлено судом, між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 29 квітня 2024 року укладено кредитний договір № 29.04.2024-100000182. Отже, правовідносини між сторонами виникли в період дії в Україні воєнного стану.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який надалі неодноразово продовжувався.
Відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Крім того, зазначеною нормою передбачено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, законодавець прямо встановив звільнення позичальника від обов`язку сплати неустойки за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором у період дії воєнного стану, а також обов`язок кредитодавця списати відповідні суми неустойки, нараховані починаючи з 24 лютого 2022 року.
У відзиві на позовну заяву представником позивача зазначено про те, що внаслідок змін законодавства за договорами, укладеними з 24 січня 2024 року кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань.
Колегія суддів не погоджується з цими доводи позивача, з огляду на таке.
Так, умовами укладеного між сторонами договору (п.13 Заявки) передбачено нарахування неустойки: 100,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
Відповідно до ст. 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК України (див. постанови від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (п. 17), від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 (п. 78), від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (пункт 69)).
Тобто у даному випадку пріоритетним є саме застосування описаних приписів п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
При цьому, відповідно до ст. 2 Закону України «Про споживче кредитування» метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами.
Цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті (ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування»).
Згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній з 24 грудня 2023 року), у разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені ч. 2 ст. 3 цього Закону. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем.
Датою набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» є 24 грудня 2023 року. Відповідно, 30-й день включно з дня набрання чинності цим Законом припадає на 23 січня 2024 року.
У цій справі Договір про споживчий кредит між первісним кредитором та відповідачем укладено 29 квітня 2024 року. Отже, оскільки Кредитний договір укладено після 23 січня 2024 року, тобто, пізніше 30-го дня з дня набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», до боржника не застосовуються положення п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» щодо звільнення споживача від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит.
Системний аналіз приписів п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» та п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить про те, що відповідні положення Закону України «Про споживче кредитування» з 23 січня 2024 року взагалі не мають предметом правового регулювання питання щодо нарахування пені у кредитних правовідносинах під час воєнного стану в Україні.
Отже, нарахування пені у кредитних правовідносинах під час воєнного стану в Україні з 24 січня 2024 року регулюються виключно ЦК України, а тому, у цьому випадку правильно застосовувати саме п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Ураховуючи, що неустойка у розмірі 5000,00 грн була нарахована відповідачу за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором № 29.04.2024-100000182 від 29 квітня 2024 року, тобто за зобов`язанням, яке виникло та виконання якого здійснювалося в період дії воєнного стану, така неустойка не підлягає стягненню з відповідача.
Отже, суд першої інстанції, стягнувши з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» неустойку у розмірі 5 000,00 грн, неправильно застосував норми матеріального права, оскільки не врахував установлені законом особливості правового регулювання кредитних правовідносин у період дії воєнного стану.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення неустойки у розмірі 5000,00 грн підлягає зміні шляхом виключення зазначеної суми із загального розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача.
Згідно з розрахунком заборгованість відповідача становить 26 200,00 грн, з яких: 10000,00 грн — заборгованість за тілом кредиту, 11 200,00 грн — заборгованість за процентами, 5 000,00 грн — неустойка за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання.
Детального розрахунку заборгованості за кредитним договором позивачем не надано, проте надано картку субконто за Договором за 29.04.2024 – 23.12.2025 (а.с. 73-79), яка містить інформацію щодо зарахування грошових коштів та витрат, проте не містить детальних складових щодо природи нарахованих сум (проценти, комісія, неустойко тощо).
Згідно п. 9 Заявки сторонами кредитного договору погоджено графік платежів в період з 12 травня 2024 року по 15 вересня 2024 року, умови якого, крім іншого передбачають сплату комісії в загальній сумі 2000,00 грн.
З наданих позивачем доказів встановлено, що відповідачем здійснено сплату грошових коштів на погашення кредитної заборгованості, а саме: 12 травня 2024 року сплачено 1400,00 грн та 822,74 грн, 26 травня 2024 року сплачено 1400,00 грн та 822,74 грн, а також 19 вересня 2024 року 354,52 грн (а.с. 73-79).
З огляду на визначений графіком платежів порядок сплати заборгованості за кредитним договором наявні підстави припускати, що позивачем при розрахунку заборгованості нарахована комісія.
З математичних розрахунків нарахованої та сплаченої заборгованості встановлено, що позивачем враховано сплачені відповідачем суми в розмірі 2800 грн як сплата заборгованості за процентами, проте інші суми не зараховані на погашення заборгованості як за тілом кредиту, так і за процентами, що дає можливість припускати, що позивач врахував їх як заборгованість по комісії. 
В той же час у відповідності до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» у разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.
За нормами ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) зазначено, що :
«згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У кредитному договорі, який є предметом цього спору, містяться умови про комісію за надання кредиту, а саме п. 8 Заявки визначено комісію, з наданням Кредиту (надалі – «Комісія», економічна сутність – плата за надання Кредиту) – 20% від суми Кредиту та дорівнює 2000 грн 00 коп. Комісія розраховується шляхом множення суми Кредиту (база розрахунку) на розмір Комісії у відсотковому значенні. Нараховується Кредитором та обліковується в день видачі кредиту.
Аналіз змісту вказаного договору свідчить, що в ньому не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредитів, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, а тому позивачем не надано доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, а тому положення договору про споживчий кредит щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісії за надання кредиту, є нікчемними відповідно до частини першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
За таких обставин колегія суддів не приймає до уваги зарахування грошових коштів сплачених 12 травня 2024 року та 26 травня 2024 року в розмірі по 822,74 грн та 19 вересня 2024 року в розмірі 354,52 грн в рахунок погашення комісії, умови кредитного догвоору про яку є нікчемними.
Колегія суддів вважає за необхідне навести власний розрахунок заборгованості яка підлягає стягненню з відповідача.
Так за період з 29 квітня 2024 року по 15 вересня 2024 року відповідач мав сплатити проценти за кредитним договором в розмірі 14000,00 грн (10000,00 грн х 1% х 140 днів), а з урахуванням сплачених сум в розмірі 4800,00 грн та заборгованості за тілом кредиту з відповідача підлягає стягненню заборгованість в загальному розмірі 19200,00 грн (10000,00 грн + 14000,00 грн – 4800,00 грн).
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 19200,00 грн, що складається з 10000,00 грн заборгованості за тілом кредиту та 9200,00 грн заборгованості за процентами. У задоволенні інших позовних вимог слід відмовити.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, належної правової оцінки судом обставин справи та не впливають на правильність ухваленого рішення в незміненій частині.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша статті 375 ЦПК України). Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України необхідно змінити шляхом викладення його мотивувальної та резолютивної частини у редакції цієї постанови.
Враховуючи наведене, за встановлених обставин справи рішення суду підлягає зміні в частині розміру заборгованості за кредитним договором.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 та 2 статті 141 ЦПК України).
Оскільки рішення суду першої інстанції змінено апеляційним судом, це рішення підлягає зміні в частині розподілу судових витрат та пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (73%) необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 1768 грн 35 коп. судового збору.
За подання апеляційної скарги позивач сплатив 4542 грн 00 коп. судового збору, тому, оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути пропорційно до задоволеним вимогам скарги (27%) судовий збір в розмірі 1044 грн 66 коп.
Оскільки справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 травня 2026 року змінити в частині суми заборгованості, яка підлягає стягненню, та в частині розподілу судових витрат, виклавши абзац другий та третій резолютивної частини рішення у такій редакції: 
«Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 29.04.2024-100000182 від 29 квітня 2024 року в розмірі 19200 грн 00 коп.
В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 1768 грн 35 коп. судового збору».
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1044 грн 66 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий - | А.П. Сидоренко

Судді: Д.В. Сізов 

М.В. Щербаченко