Номер провадження 2/754/8452/26
Справа №754/6562/26
РІШЕННЯ 
Іменем України

09 липня 2026 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
Головуючого судді - Галась І.А.
при секретарі - Кирилова А.А.
за відсутності сторін
розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-ті особи : Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, 
В С Т А Н О В И В:
13 квітня 2026 року до Деснянського районного суду міста Києва звернулась позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), 3-тя особа - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація (м. Київ, пр.. Червоної Калини, 29) ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5  ( АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала наступним.
Відповідно до ордеру №50118 серії Б на жиле приміщення, виданого 25.10.1984 року Виконавчим комітетом Радянської районної ради народних депутатів м. Києва, ОСОБА_6 із сім`єю у складі дружини ОСОБА_1 , сина ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_7 отримали право на зайняття житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 .
Відповідно до витягу з розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації «Про зміну договорів найму житлових приміщень мешканців Деснянського району м. Києва» №774 від 27.12.2012 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стала наймачем та власником особового рахунку квартири у зв`язку зі смертю свого чоловіка ОСОБА_6 . 
Вказана квартира на даний час не приватизована, має загальну площу 71,7 кв.м. та складається з трьох кімнат житловою площею 41,7 кв.м.
Позивачка вказує, що на сьогоднішній день в даній квартирі зареєстровані вона майборода ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та онука ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Крім вказаних осіб, в квартирі також зареєстрвоаний її колишній зять ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проте в дійсності за вказаним місцем реєстрації в квартирі він не проживає з жовтня 2024 року.
Позивачка зазначає, що у жовтні 2024 року її донька ОСОБА_3 розлучилась з відповідачем. Після чого відповідач забрав свої речі та добровільно і за власною ініціативою переїхав проживати в інше місце проживання. Після зміни відповідачем свого фактичного місця проживання, він в квартирі більше ніколи не проживав та не бував взагалі.
Позивачка вказує, що відповідач змінив своє фактичне місце проживання добровільно та за власною волею, і вона та інші члени сім`ї не чинили їм ніяких перешкод у можливості користування квартирою.
Позивачка бажає зазначити, що з того часу, як відповідач переїхав в інше місце проживання, всі витрати по утриманню квартири в належному стані, в тому числі сплату рахунків за комунальні послуги та інших платежів, що виникають з договору найму житлового приміщення позивачка разом з іншими проживаючими членами сім`ї несуть самостійно. Відповідач ніякої участі у витратах на комунальні послуги за квартиру не приймає.
Позивачка та інші проживаючі члени сім`ї бажають зняти відповідача з реєстраційного обліку в квартирі у тому числі з метою зменшення розміру плати за комунальні послуги.
Враховуючи викладені обставини, позивачка вважає за необхідне визнати особу відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщення квартири.
Факт того, що відповідач без поважних причин більше шести місяців, а саме з жовтня 2024 року не проживає за місцем своєї реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 , підтверджується актом складеним комісією ЖЕД-305 від 06.03.2026 року засвідченого підписами мешканців цього будинку ОСОБА_9 з квартири №35 та ОСОБА_10 з квартири №42 .
Вказані в акті особи можуть підтвердити обставини викладені у позовній заяві про те, що відповідач не проживає без поважних причин за місцем реєстрації свого місця проживання більше шести місяців, а саме з жовтня 2024 року.
Також цю обставину можуть підтвердити інші члени сім`ї позивачки, які залучені до справи у якості третіх осіб та підтвердять обставини викладені в позові та підтримають позов в цілому.
Для вирішення даної ситуації та з метою захисту своїх порушених прав позивач звертається до суду з захистом свого порушеного права з проханням визнати відповідача - ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21 квітня 2026 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-ті особи : Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, надали суду заяву, про розгляд за їх відсутності, вимоги позову підтримують в повному обсязі, просили його задовольнити, проти заочного рішення не заперечують.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. 
3-ті особи: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились.
Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що відповідно до ордеру №50118 серії Б на жиле приміщення, виданого 25.10.1984 року Виконавчим комітетом Радянської районної ради народних депутатів м. Києва, ОСОБА_6 із сім`єю у складі дружини ОСОБА_1 , сина ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_7 отримали право на зайняття житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 .
Відповідно до витягу з розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації «Про зміну договорів найму житлових приміщень мешканців Деснянського району м. Києва» №774 від 27.12.2012 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стала наймачем та власником особового рахунку квартири у зв`язку зі смертю свого чоловіка ОСОБА_6 .
На підставі документів, що підтверджують особу (копії паспортів) у вищезазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Окрім цього, відповідно до інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання №149850533 від 14.04.2026 року в квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 24.12.2019 року по теперішній час.
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданого Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано 26.10.2024 року про що складений відповідний актовий запис №360. 
Відповідно Акту від 06 березня 2026 року складеного комісією ЖЕД-305 від 06.03.2026 року засвідченого підписами мешканців цього будинку ОСОБА_9 з квартири №35 та ОСОБА_10 з квартири №42 підтверджено що саме з жовтня 2024 року ОСОБА_2 не проживає за місцем своєї реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 .
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. 
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. 
Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За ст. 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. 
Враховуючи викладене, а також те, що судом достовірно встановлено, що Відповідач не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ., не утримує дане житло, не сплачує комунальні послуги, в даному житлі особистих речей немає, він там тільки зареєстрований, суд вважає, що Відповідач втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою, отже позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 319, 321, 317, 316, 328,16 ЦК України, ст. 150 ЖК Української РСР, ст.ст. 12,13,76-79,328, ЦПК України, суд -
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-ті особи : Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованого -  АДРЕСА_1 ) такими, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 . 
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя