КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 757/42690/25-ц Апеляційне провадження № 22-ц/824/12459/2026 | Головуючий у суді першої інстанції - Литвинова І.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Оніщук М.І.,
судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
секретар Цалко Д.М.,
за участю:
представника відповідачки 
ОСОБА_1 Ковальчука Д. І. , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Ковальчуком Дмитром Івановичем, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 квітня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування, ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення графіку спілкування, 

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування, ОСОБА_1 , згідно з яким просили: 
- усунути їм перешкоди у спілкуванні з дитиною - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначити наступний порядок у спілкуванні з дитиною: у випадку перебування дитини за кордоном - кожен день після закінчення навчання дитини у школі протягом невизначеного часу без присутності опікуна та інших осіб засобами телефонного зв`язку, в тому числі за допомогою месенджерів, із увімкненою відеокамерою; у випадку перебування дитини в Україні - (1) з понеділка по п`ятницю з 19 год. протягом невизначеного часу за місцем проживання дитини або батьків дитини ( АДРЕСА_1 ), з можливістю відвідувати заклади охорони здоров`я, розважальні та інші громадські заклади без присутності опікуна та інших осіб; (2) субота та неділя - з 10 год. протягом невизначеного часу за місцем проживання дитини або батьків дитини ( АДРЕСА_1 ), з можливістю відвідувати заклади охорони здоров`я, розважальні та інші громадські заклади без присутності опікуна та інших осіб.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивачі є батьками малолітньої дитини, не позбавлені батьківських прав, а тому відповідно до вимог сімейного законодавства мають рівне з іншими особами право на участь у її вихованні, спілкування та отримання інформації про дитину, однак відповідач, яка є опікуном їхньої дитини згідно рішення суду, безпідставно перешкоджає реалізації цих прав, зокрема не повідомляє про місце перебування дитини (у тому числі після її вивезення за кордон), не надає інформації про стан здоров`я та розвиток, не відповідає на телефонні дзвінки та повідомлення, блокує засоби зв`язку, не допускає до зустрічей, фактично ізолює дитину від батьків і самовільно встановлює обмежений, формальний та неприйнятний порядок спілкування, що унеможливлює встановлення та підтримання повноцінного емоційного контакту між батьками і дитиною та суперечить її найкращим інтересам.
Водночас, позивачі звертали увагу на те, що обставини, які слугували підставою для відібрання дитини, відпали, що підтверджується матеріалами справи: позивачі офіційно працевлаштовані, мають стабільний дохід, створили належні житлові умови для проживання дитини, пройшли психологічну допомогу та здобули навички відповідального батьківства, не перебувають на обліках у психіатричних чи наркологічних закладах, сумлінно виконують обов`язок зі сплати аліментів, а також неодноразово вживали заходів для відновлення контакту з дитиною (звернення до органів опіки, правоохоронних органів, безпосередні спроби зустрічей), які виявилися безрезультатними через протиправну поведінку відповідача. 
З огляду на це, а також на висновки судів про відсутність підстав для позбавлення позивачів батьківських прав і необхідність поступового відновлення зв`язку з дитиною, існують правові підстави для усунення перешкод у спілкуванні та визначення чіткого, реального й такого, що відповідає інтересам дитини, графіка спілкування.
За таких обставин позивачі звернулися до суду із вищевказаним позовом.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.04.2026 позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування, ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення графіку спілкування, задоволено частково.
Усунуто ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) перешкоди у спілкуванні з дитиною - ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та визначено наступний порядок у спілкуванні з дитиною:
- у разі перебування дитини за кордоном - кожної другої та четвертої суботи місяця засобами відеозв`язку з 18:00 до 19:00 за місцевим часом дитини;
- у разі перебування дитини в Україні - кожної другої та четвертої суботи місяця з 11:00 до 14:00 на нейтральній території.
В іншій частині вимог відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (а.с. 32-40).
В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визначити наступний порядок у спілкуванні з дитиною:
- у разі перебування дитини за кордоном - кожної другої та четвертої суботи місяця засобами відеозв`язку з 18:00 до 19:00 за місцевим часом дитини, в присутності її опікуна та виключно за бажанням та згодою самої дитини;
- у разі перебування дитини в Україні - кожної другої та четвертої суботи місяця з 11:00 до 14:00 на нейтральній території, в присутності її опікуна та виключно за бажанням та згодою самої дитини.
В обгрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що перші етапи зустрічей між позивачами та їхньою донькою мають відбуватися виключно у присутності третіх осіб (психолога та опікуна) для оцінки безпеки дитини та виключно за бажанням та згодою самої дитини, а не в примусовому порядку.
При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині позовних вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що доказів здійснення відповідачем перешкод позивачам у спілкуванні з дитиною матеріали справи не містять (т. 3, а.с.42-49).
Представник відповідачки у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивачів та представника третьої особи надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутністю. 
Враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідачки, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року позов Печерської районної в м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування у справі № 757/43244/19-ц задоволено: відібрано малолітню ОСОБА_6 від батьків: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , без позбавлення батьківських прав, встановлено опіку над малолітньою ОСОБА_5 і призначено ОСОБА_1 її опікуном. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_7 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, починаючи з 14 серпня 2019 року і до досягнення нею повноліття.
Рішенням суду було встановлено, що відповідачі не працюють, у них відсутні навички відповідального батьківства, вони ухиляються від медичної допомоги для малолітньої доньки, проживаючи з батьками, дитина відставала у розвитку і хворіла, умови проживання не відповідають санітарно-гігієнічним вимогам для проживання, від часу фактичного відібрання і тимчасової передачі дитини бабусі, вони не виявляли наміру спілкування з дитиною, не цікавилися її здоров`ям, інтересами, успіхами, не намагалися зустрітися і облаштувати для неї належні умови для повноцінного життя і розвитку.
Рішення суду від 16 грудня 2020 року набрало законної сили 26 січня 2021 року.
Вбачається, що після того, як у позивачів відібрали дитину, вони звернулися за допомогою до психолога КНП «Консультативно-Діагностичний центр» Дніпровського району м. Києва, у зв`язку із чим відповідно до висновку психолога від 18 серпня 2021 року було зазначено, що «Сімейна пара отримувала психотерапевтичну допомогу впродовж останніх шести місяців з метою: відновлення психоемоційного стану в наслідок стресу, що був спричинений розлученням з донькою ОСОБА_8 , та сформування навичок для відновлення батьківсько-дитячих стосунків (опираючись на те, що психічно здорова особистість формується завдяки емоційному контакту між батьками та дитиною, формування довіри до оточуючого світу формується через довіру до батьків). Отже, батьки здобули навички відповідального батьківства».
Відповідно до довідки КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 2» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 41 від 14 травня 2021 року ОСОБА_3 на обліку не перебуває, за психіатричної допомогою не звертався.
Відповідно до медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів № 270480 від 04 жовтня 2021 року, виданої НП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 1» ОСОБА_4 на обліку у психіатра не перебуває.
Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають у трьохкімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом обстеження умов проживання, складеного Службою у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної державної адміністрації від 16 листопада 2022 року.
У жовтні 2021 року позивачі звернулися до суду з позовом про повернення дитини батькам.
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні був введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
На теперішній час воєнний стан в Україні неодноразово продовжувався і наразі триває.
Опікун ОСОБА_1 разом з ОСОБА_8 виїхала з України і перебуває у Туреччині.
08 жовтня 2024 року рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі 757/54135/21-ц позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про повернення дитини батькам залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав залишено без задоволення.
05 березня 2025 року постановою Київського апеляційного суду рішення Печерського районного суду м. Києва у справі 757/54135/21-ц від 08 жовтня 2024 року залишено без змін.
25 червня 2025 року постановою Верховного Суду України рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року в частині позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про повернення дитини батькам, припинення стягнення аліментів, припинення опіки змінено в частині мотивування.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року в частині позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав залишено без змін.
10 липня 2025 року ОСОБА_3 звернувся із заявою до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації щодо встановлення графіку зустрічей з малолітньою дитиною ОСОБА_5 
05 серпня 2025 року листом Печерська районна в місті Києві державна адміністрація повідомила, що опікун ОСОБА_1 запропонувала спілкування з дитиною по відеозв`язку, у вихідний день - в суботу або в неділю, у присутності баби або діда або дитячого психолога, за контактним номером телефону НОМЕР_3 .
Позивачі стверджують, що намагалися неодноразово з`єднатися із відповідачем, проте відповідач не відповідає на дзвінки.
Відповідно до довідок, наданих відповідачем ОСОБА_1 , малолітня ОСОБА_9 , 2016 року народження, відвідує різноманітні дошкільні заклади.
Зокрема, з понеділка по п`ятницю з 8:15 до 15:35 години ОСОБА_10 відвідує Турецьку школу з поглибленим вивченням турецької та англійської мови.
Крім того, вона є учнем позашкільного навчального закладу спортивно-танцювальної студії «Filiz-Росток» зі спортивної гімнастики та відвідує тренування, розклад яких - понеділок, середа та п`ятниця з 17:00 до 19:00 години.
Також, у вівторок, четвер та п`ятницю з 17:00 до 19:00 години ОСОБА_10 відвідує тренування з карате у спортивному клубі « Адалін », а в суботу приймає участь у гуртку з малювання та поглибленого вивчення англійської мови.
20 січня 2026 року Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією як органом опіки та піклування був складений висновок на виконання вимог ст. 19 СК України, в якому були враховані всі обставини справи, зокрема, вік та стан здоров`я дитини, ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, досліджені надані сторонами докази, повідомлення опікуна щодо відсутності з її боку перешкод у спілкуванні з дитиною, заслухані думки членів комісії з питань захисту прав дитини, та діючи в інтересах дитини, була визначеною за доцільне участь ОСОБА_3 та ОСОБА_11 у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким чином: у разі перебування дитини за кордоном - кожної другої та четвертої суботи місяця засобами відеозв`язку з 18:00 до 19:00 за місцевим часом дитини; у разі перебування дитини в Україні - кожної другої та четвертої суботи місяця з 11:00 до 14:00 на нейтральній території.
Так, відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.
Як передбачено статтею 152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Частинами першою і другою статті 155 Сімейного кодексу України зазначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно частини першої та другої до статті 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.
Положення статті 159 Сімейного кодексу України передбачають, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Відповідно до частини другої, третьої статті 249 СК України, опікун, піклувальник зобов`язаний виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, психічний, духовний розвиток, забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти. Опікун, піклувальник має право самостійно визначати способи виховання дитини з урахуванням думки дитини та рекомендацій органу опіки та піклування.
Також, відповідно до ст. ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з ч. 2 ст. 1 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 pоку, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.
Принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Асамблеєю ООН 20.11.1959 p., передбачено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування».
Відповідно до ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 p., ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, «Конвенцією про права дитини» закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частиною 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини» передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судами України як джерело права.
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Верховний Суд у постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 755/15121/18 наголосив, що при визначенні способів участі батьків у вихованні дитини необхідно дотримуватися балансу між інтересами дитини та інтересами батьків. Проте у разі конфлікту інтереси дитини мають перевагу.
Щодо необхідності встановлення чіткого (визначеного) часу Верховний Суд у своїй постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 161/22182/18 вказав, що графік спілкування повинен бути максимально конкретизованим, щоб забезпечити дитині стабільність та можливість планувати свій час.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, правильно виходив із того, позивачі мають право на участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, а відповідачка не має право безпідставно обмежувати таке спілкування.
При цьому, з огляду на відсутність обставин, які стали підставою для відібрання дитини у позивачів, вік дитини, необхідність забезпечення її стабільного розвитку та дотримання режиму дня, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що таке спілкування має бути впорядкованим, регулярним і таким, що не порушує інтересів дитини.
За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог позивачів у частині усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у її вихованні, однак у межах, які відповідають висновку органу опіки та піклування та забезпечують баланс між правами батьків і найкращими інтересами дитини.
Щодо доводів апелянта про те, що перші етапи зустрічей між позивачами та їхньою донькою мають відбуватися виключно у присутності третіх осіб, зокрема опікуна, та виключно за бажанням та згодою самої дитини, а не в примусовому порядку, слід зауважити, що думка малолітньої дитини є достатньо вразливою для нав`язування певних ідей та думок близькими родичами, з якими вона проживає.
Тому, думка дитини є важливою, але не може бути абсолютною для суду.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.08.2023 у справі №348/1451/20.
Також, у своїй постанові від 09.06.2021 у справі № 158/485/20 Верховний Суд зазначив, що озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка ураховується, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів.
А щодо необхідності, на думку апелянта, зазначення у судовому рішенні про обов`язкову присутність під час відеозв`язку опікуна, то, на думку колегії суддів, така вказівка є зайвою, оскільки судовим рішенням не вирішувалося питання з участю чи без участі третіх осіб, у тому числі опікуна, має відбуватися спілкування по відеозв`язку батьків та дитини.
У свою чергу, у ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.
При цьому, сам по собі факт емоційно напружених відносин та особистих конфліктів між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування зі своїми батьками.
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.
Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, є тотожними із його запереченнями щодо позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.
Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
При цьому, у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачкою судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Ковальчуком Дмитром Івановичем, - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 квітня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування, ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення графіку спілкування, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 11 вересня 2026 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова