Справа 688/6312/25 
№ 2/688/76/26 

Рішення 
Іменем України
25 серпня 2026 року   м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:
головуючого судді Козачук С.В.,
з участю секретаря судового засідання Міськової І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шепетівка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою адвоката Підопригори Романа Борисовича в інтересах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених сум при звільненні та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні,
встановив:
Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог, позиція позивача
15.12.2025 адвокат Підопригора Р.Б. в системі «Електронний суд» звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених сум при звільненні та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позову посилається на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала у трудових відносинах з філією «Пасажирська компанія» АТ «Українська залазіниця», що є структурним підрозділом Акціонерного товариства «Українська залізниця».
Згідно наказу (розпорядження) від 23.07.2024 № 1632/ос про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком за ст. 38 КЗпП України. Цим же наказом постановлено компенсувати позивачу кошти за невикористані 56 днів відпустки, в тому числі 18 днів за період з 29.07.2022-28.07.2022; 22 дні за період 29.07.2023-31.12.2023; 16 днів за період 01.01.2024-26.07.2024 та виплатити одноразову допомогу у розмірі 5 середньомісячних заробітків та додаткову матеріальну допомогу в розмірі 2 середньомісячних заробітків при стажі роботи на залізничному транспорті понад 22 років (22 р. 3 м. 4 дн.) згідно колективного договору п. 7.8 (відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022). 
Між адміністрацією та трудовим колективом Вагонної дільниці станції Київ-пасажирський укладено Колективний договір, який діє по теперішній час. Вказаний колективний договір спрямовано на забезпечення трудових прав і соціально-економічних гарантій працівників та членів їх сімей на основі забезпечення стабільної роботи вагонної дільниці, соціальні гарантії та пільги, як для працюючих працівників, так і тих, хто звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію. 
Незважаючи на наявність наказу № 1632/ос від 23.07.2024 р., який прямо передбачав виплату всіх належних сум при звільненні ОСОБА_1 26.07.2024, роботодавець безпідставно порушив вимоги статті 116 КЗпП України, не здійснивши повний розрахунок. Відповідач протиправно утримав виплати, гарантовані Колективним договором, а саме: одноразову грошову допомогу у розмірі п`яти середньомісячних заробітків та додаткову матеріальну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітків, що належать позивачу як особі зі стажем роботи на залізничному транспорті понад 22 роки. Крім того, відповідачем не була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за три розрахункові періоди: 2022 рік, 2023 рік та 2024 рік, яка також є гарантованою соціальною виплатою відповідно до положень Колективного договору. Таким чином, роботодавець не виконав своїх прямих договірних зобов`язань. При звільненні позивачу було повідомлено, що всі належні виплати, передбачені Колективним договором, будуть перераховані пізніше. Після звільнення ОСОБА_1 протягом тривалого часу періодично зверталася до посадових осіб біля прохідної колишнього місця роботи для з`ясування обставин та роз`яснення щодо нарахування гарантованих виплат, проте щоразу отримувала лише розмиті обіцянки про виплату «трохи пізніше».
26.07.2024 під час отримання та ознайомлення з наказом № 1632/ос про припинення трудового договору (контракту) розпочалася повітряна тривога. Оскільки місце місце роботи позивача відноситься до об`єктів критичної інфраструктури, посадові особи відповідача повідомили їй про необхідність швидкого підписання документа та негайного залишення приміщення для дотримання заходів безпеки. Таким чином позивач була позбавлена можливості належним чином та детально ознайомитися з документом, а також з`ясувати всі деталі остаточного розрахунку. Це призвело до того, що на момент звільнення ОСОБА_1 було повідомлено лише про те, що всі належні виплати, передбачені Колективним договором, будуть перераховані пізніше, що вона сприйняла як гарантію відповідача. 
У період з грудня 2024 року по липень 2025 року ОСОБА_1 систематично телефонувала на Гарячу лінію АТ «Укрзалізниця», подаючи скарги та заяви щодо невиплати гарантованих сум. Звернення позивача були належним чином зареєстровані, однак відповідач проігнорував ці скарги, не надавши позивачу жодної відповіді чи офіційного роз`яснення щодо причин затримки розрахунку, що підтверджуєтеся повідомленням про реєстрацію заяви від 04.09.2025. Зважаючи на тривале ігнорування усних та телефонних звернень, 12.11.2025 позивач ОСОБА_1 повторно звернутись до АТ «Укрзалізниця» з письмовою заявою, в якій чітко просила виплатити всі належні їй суми згідно з Колективним договором.
Для встановлення точної суми заборгованості було надіслано адвокатський запит до Філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця». У відповіді на цей запит ОСОБА_1 отримала копію наказу від 23.07.2024 № 1632/ос про припинення трудового договору, а також довідку про нараховані (виплачені) доходи за останні 12 місяців для розрахунку, у якій було зазначено, що середня зарплата складає 21867,30 грн., матеріальна допомога складає 153071,10 грн. До оподаткування 5 середньомісячних заробітків та додаткової матеріальної допомоги в розмірі 2-х середньомісячних заробітків при стажі роботи на залізничному транспорті понад 22 років, згідно Колективного договору п 7.8. До отримання цих документів позивач не володіла інформацією про конкретні суми, які їй повинні були виплатити при звільненні, оскільки такі відсутні в наказі від 23.07.2024 № 1632/ос про припинення трудового договору. Таким чином ОСОБА_1 отримала повний фактичний розрахунок заборгованості лише після запиту адвоката. За таких обставин, позивач фактично не отримала письмового повідомлення у розумінні статті 116 КЗпП України, оскільки цей документ не містив повних відомостей про всі належні їй при звільненні виплати. Отже, момент отримання наказу від 23.07.2024 № 1632/ос не може вважатися моментом, з якого розпочинається перебіг тримісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України. До теперішнього часу відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань та повного розрахунку, тому ОСОБА_1 змушена звернутися до суду для захисту своїх порушених трудових прав та стягнення виплачених сум при звільненні та середнього заробітку за затримку їх виплати. Позивач демонструвала постійний та безперервний намір на отримання належних коштів, що у поєднанні з отриманням повних розрахункових даних лише через адвокатський запит, підтверджує, що процесуальні строки звернення до суду позивачем не були пропущені, а у разі їх застосування, мають бути поновлені як такі, що пропущені з поважних причин. 
Як вбачається із наказу (розпорядження) від 23.07.2024 № 1632/ос про припинення трудового договору (контракту) позивачу постановлено компенсувати за невикористані 56 днів відпустки, в тому числі 18 днів за період 29.07.2022-28.07.2023; 22 дні за період 29.07.2023-31.12.2023; 16 днів за період 01.01.2024-26.07.2024; Отже, з наданих документів, вбачається що позивача позбавлено права на отримання компенсації при звільнені за невикористані 56 днів відпустки. Як вбачається із довідки про нараховані (виплачені) доходи за останні 12 місяців сумарний заробіток за останні 12 місяців становить 262441,86 грн., при 313 відпрацьованих календарних дні. Отже розмір середньої заробітної плати для оплати компенсації за невикористані дні відпустки становить: 262441,86/313= 838,47 грн. Компенсація за невикористані дні відпустки має бути сплачена позивачу при звільненні складає 838,47 грн/середній заробіток х 56 невикористані дні відпустки = 46954,88 грн.
Крім того, з наданих відповідачем документів, вбачається що позивача позбавлено права на отримання матеріальної допомоги при звільненні. Таким чином подією, з якою пов`язана виплата за затримку виплати всіх сум, є день звільнення позивача, тому середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, що передували звільненню. Як вбачається із довідки про нараховані (виплачені) доходи за останні 12 місяців для розрахунку, у травні 2024 позивачу нараховано 17220,80 грн. при 27 відпрацьованих робочих днях, а у червні 2024 року позивачу нараховано 30833,20 грн. при 25 відпрацьованих робочих днях. Отже розмір середньоденної заробітної плати становить: 17220,80 + 30833,80/(27 робочих дні +25 робочих дні) =48054,6 /52= 924 грн. 12 коп. робочий день. Середній заробіток, що має бути сплачений позивачу у зв`язку із затримкою здійснення розрахунку при звільненні складає 924 грн. 12 коп. / робочий день х 131 робочі дні = 121059 грн. 72 коп. Враховуючи те, що відповідачем було порушено строк виплати позивачу матеріальної допомоги, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за затримку виплат належних їй сум під час звільнення період часу з 27 липня 2024 по 27 січня 2025 року у розмірі 121059 грн. 72 коп. 
А тому, просить суд стягнути з АТ «Українська Залізниця» на користь ОСОБА_1 274130,82 грн, а саме одноразову грошову допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 109336,50 грн, додаткову матеріальну допомогу в розмірі двох середньомісячних заробітків в сумі 43734,60 грн, компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 46954,88 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 121059,72 грн та судові витрати.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, хоча про про час, день та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Підопригора Р.Б. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у ньому та у поданих ним письмових поясненнях, просив його задовольнити в повному обсязі. 25.08.2026 в судове засідання не з`явився, подав заяву, у якій просив розгляд справи завершити у його та позивача відсутності, позов підтримав.
Позиція відповідача
Представник відповідача АТ «Українська залізниця» Кисельова В.С. в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві та письмових поясненнях. Підтвердила, що на час розгляду справи матеріальні допомоги позивачу ОСОБА_1 не виплачені у зв`язку із наявністю рішень відповідача про призупинення їх виплати. Оскільки під час розгляду справи в суді було виявлено, що компенсація за невикористані дні відпусток позивачу в повному обсязі не виплачена, було проведено перерахування таких коштів на користь ОСОБА_1 в травні 2026 року, а тому на даний час вимоги щодо компенсації за невикористані відпустки в сумі 46954,88 грн є безпідставними. 25.08.2026 в судове засідання не з`явилась, подала заяву, у якій просила розгляд справи завершити та письмові докази дослідити у її відсутності, у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, застосувати у справі позовну давність. 
Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі
Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 18.12.2025 відкрито провадження в справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін об 11 год 00 хв 19.01.2026
05.01.2026 представник відповідача Кисельова В.С. в системі «Електронний суд» подала відзив на позовну заяву, у якому позов не визнала. Вказала, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що ОСОБА_1 працювала у відповідача з 23.04.2002 на різних посадах і була звільнена з посади провідника пасажирських вагонів 26.07.2024 на підставі особистої заяви по ст.38 КЗпП України за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію за віком (наказ від 23.07.2024 №1632/ос). При звільненні позивача відповідач здійснив розрахунок про нараховані і утримані із його заробітної плати суми. Наказ про її звільнення від 23.07.2024 №1632/ос доведений позивачу під розписку, в зазначеному наказі є посилання на виплату позивачу одноразової матеріальної допомоги у розмірі 5 середньомісячних заробітків, матеріальної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітків згідно до умов Колективного договору виробничого підрозділу вагонна дільниця станції КиївПасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» та компенсації 56 днів невикористаної відпустки. Виплату матеріальної допомоги провести після окремого рішення правління.
Відповідно до п.2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Таким чином, Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», передбачено зупинення окремих положень Колективного договору з боку роботодавця. 14 березня 2022 року правлінням АТ «Українська залізниця» на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, керуючись ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» прийнято рішення (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) про призупинення зокрема п.1.1.4 інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, в які входить одноразова матеріальна допомога, компенсація за не використані дні відпустки. Зі змісту даної норми вбачається, що для реалізації роботодавцем права на зупинення окремих положень Колективного договору необхідна ініціатива роботодавця, тобто активна дія. При цьому, форма вираження такої активної дії Законом не визначена. Приймаючи 14.03.2022 рішення щодо призупинення інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, Відповідач керувався перш за все Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що був затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022. Поруч з цим, з даного рішення правління чітко вбачається воля роботодавця на призупинення виплат матеріальної допомоги, яка передбачена Колективним договором, що узгоджується з ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». У подальшому виплати матеріальної допомоги при звільненні на пенсію були поновлені і здійснювалися поетапно згідно з графіком виплат в хронологічній послідовності відповідно до дати звільнення працівника з роботи у зв`язку з виходом на пенсію. Однак ,відповідно до протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 №Ц-1-1.5-25/47 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця» та в зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності Товариства, виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи у галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію призупинено починаючи з 01.04.2025 до окремого рішення АТ «Укрзалізниця» і таке рішення узгоджується зі статтею 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». 
АТ «Укрзалізниця» є товариством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави». Всі сили та ресурси АТ «Укрзалізниця» в умовах війни спрямовані виключно на забезпечення життєдіяльності та обороноздатності країни. Військова агресія РФ проти України призвела до значних руйнувань залізничної інфраструктури, втрати майна та активів Товариства. В квітні 2024 року Київською школою економіки опубліковано «Звіт про прямі збитки інфраструктури від руйнувань внаслідок військової агресії Росії проти України станом на початок 2024 року», згідно якого, станом на початок 2024 року прямі збитки залізниці оцінюються в $4,3 млрд. АТ «Укрзалізниця», в умовах збройної агресії, забезпечити працівників всіма соціальними гарантіями, що передбачені колективними договорами структурних підрозділів, не має змоги. 
26.07.2024 відповідач вручив Позивачу наказ про звільнення від 23.07.2024 № 1632/ ос в якому зазначено, що одноразові матеріальні допомоги йому при звільненні не сплачено, а їх виплата відтермінована до окремого рішення Правління, що підтверджується особистим підписом Позивача на наказі 26.07.2024. Таким чином, строк у три місяці для звернення до суду відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України починається з наступного дня після отримання наказу і саме 27.07.2024 згідно до ч. 1 ст. 123 ЦПК України, є моментом з якого Позивач дізнався про порушення і з якого починається відліковуватися процесуальний тримісячний термін на звернення до суду, і вказаний термін сплинув 27.10.2024, а до суду Позивач звернувся 15.12.2025 тобто більше ніж через рік, отже пропустив строк позовної давності.
Стосовно компенсації за невикористані відпустки, то повідомляє, що така компенсація була нарахована та виплачена позивачу на її картковий рахунок 26.07.2024 (платіжна інструкція № 523043 від 25.07.2024), а тому в задоволенні позовних вимог має бути відмовлено. 
07.01.2026 представник відповідача Кисельова В.С. в системі «Електронний суд» подала заяву, у якій просила застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що позивачем такий пропущено та відмовити у задоволенні позову. Вказала, що саме 27.07.2024 відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України та згідно ч. 1 ст. 123 ЦПК України є моментом, з якого позивач дізнався про порушення своїх прав, а тому тримісячний строк звернення до суду закінчився 27.10.2024, а представник позивача до суду звернувся лише 15.12.2025.
Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.01.2026 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків.
22.01.2026 представником позивача було у строк встановлений судом усунуто недоліки, а тому ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 26.01.2026 призначено розгляд справи о 10 год 00 хв 25.02.2026.
29.01.2026 представник позивача ОСОБА_2 в системі «Електронний суду» подав додаткові пояснення, у яких позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки до отримання відповіді на адвокатський запит позива ОСОБА_1 не володіла інформацією про конкретні суми, які їй повинні були виплатити при звільненні, оскільки вони в наказі про звільнення від 23.07.2024 №1632/ос не вказувались. Отже, позивач не отримувала письмового повідомлення в розумінні ст. 116 КЗпП України, отже момент отримання наказу не може вважатись моментом, з якого розпочався перебіг тримісячного строку. Звертає увагу суду на визнання неконституційними положень КЗпП України . Крім того, просить врахувати те, що постановою ВС від 05.02.2025 залишено в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.02.2024, яким визнано незаконним та скасовано п. 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» №Ц-54 Ком.т.  в частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги.
31.03.2026 представник відповідача Савка В.В. в системі «Електронний суд» подав заяву про застосування строку позовної давності.
09.04.2026 2026 представник відповідача Савка В.В. в системі «Електронний суд» подав клопотання про долучення доказів, до якого долучив розрахунок виплачених позивачу ОСОБА_1 сум матеріальних допомог в розмірі 153071,10 грн.
24.04.2026 представник відповідача Кисельова В.С. в системі «Електронний суд» подала пояснення з окремих питань, у яких заперечила доводи представника позивача, викладені у поданих поясненнях. Вказала, що отримання відповіді на адвокатський запит не може розглядатися як підстава для поновлення строку звернення до суду, тому що працівник знав про відсутність спірної виплати з моменту звільнення. Позивач не навів обставин, які об`єктивно унеможливлювали звернення до суду у межах встановленого законом строку з дня звільнення. Надання копій документів на запит адвоката не створює нового порушення та не поновлює перебіг строку. Відповідач вважає, що у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні та прийняттям Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (Закон №2136-!Х) роботодавець має право на призупинення дії окремих положень Колективного договору та інших локальних актів, що передбачають додаткові соціально-економічні гарантії. Відповідач наголошує, що заявлені позивачем виплати мають характер додаткових соціально-економічних пільг, які можуть встановлюватися роботодавцем, але не є обов`язковими за законом. У зв`язку з призупиненням відповідних положень Колективного договору у період дії воєнного стану правових підстав для стягнення таких сум немає. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України відповідач зазначає, що між сторонами існує спір щодо наявності та розміру заявлених сум, а отже відсутня безспірність «належних при звільненні сум». Відповідальність за статтею 117 КЗпП носить компенсаційно-штрафний характер і застосовується за наявності вини роботодавця у простроченні виплати саме безспірних сум. 
28.04.2026 представник позивача Підопрогора Р.Б. в системі «Електронний суд» подав заперечення на повторно подану заяву про застосування строку позовної давності, вказавши на безпідставність доводів представника відповідача.
18.05.2026 представник відповідача Кисельова В.С. в системі «Електронний суд» подала пояснення з окремих питань, у яких вказала щодо неможливості поновлення процесуального строку судом без доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду та недоцільність застосування висновків Верховного Суду у справі №211/7338/23, на які посилається представник позивача через відсутності тотожності фактичних обставин та правового регулювання по конкретній справі, яка розглядається судом.
18.05.2026 представник відповідача Кисельова В.С. в системі «Електронний суд» подала клопотання про долучення документів на підтвердження проведеної відповідачем виплати позивачу за невикористані дні відпустки.
13.08.2026 представник відповідача Кисельова В.С. в системі «Електронний суд» подала пояснення з окремих питань, у яких вказала, що ОСОБА_1 з релігійних переконань відмовилась від отримання РНОКПП та від карткових рахунків, а тому заробітна плата за її згодою перераховувалась через відділення АТ «Укрпошта». Виплата матеріальної допомоги при звільненні не була здійснена Відповідачем на підставі рішення правлення АТ «Укрзалізниця», а саме: від 14.03.2022 ( протокол № Ц-54/31 Ком.т.) про призупинення таких виплат узгодженого з профспілкою (лист Голови профспілки залізничній і транспортних будівельників України від 06.09.2022 №Ц/3-91/1459/ЦПроф/30-22), та послідуючих розпорядчих рішень Відповідача. У подальшому виплати матеріальної допомоги при звільненні на пенсію, що були тимчасово призупинені, були поновлені та здійснювались згідно з графіками виплат в хронологічній послідовності відповідно до дати звільнення працівника з роботи у зв`язку з виходом на пенсію. Однак, відповідно до протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 №Ц-1-1.5-25/47-25 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця» та у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства, виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи у галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на премію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті призупинено починаючи з 01.04.2025 до окремого рішення АТ «Укрзалізниця». Положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше ніж КЗпП України мають пріорітетне застосування на період дії воєнного стану. Заперечуючи щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, просить врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо наявного у суду права на зменшення його розміру.
16.03.2026 розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача у зв`язку із його зайнятістю в іншій справі до 09 год 30 хв 17.04.2026, в подальшому за клопотанням представника позивача в судовому засіданні оголошено перерву до 10 год 00 хв 18.05.2026.
Виклад встановлених судом обставин, зміст спірних правовідносин та докази на їх підтвердження
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 23.04.2002 перебувала у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», що підтверджується даними трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 12.08.1982.
Згідно наказу (розпорядження) начальника виробничого підрозділу вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» №1632/ос від 23.07.2024 про припинення трудового договору (контракту), наказано звільнити ОСОБА_1 , табельний номер 11667, з посади провідника пасажирського вагона з 26.07.2024 у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України; компенсувати за невикористані 56 днів відпустки, в тому числі за період з 29.07.2022-28.07.2023; за період 29.07.2023-26.07.2024 та виплатити одноразову допомогу у розмірі 5 середньомісячних заробітків та додаткову матеріальну допомогу в розмірі 2 середньомісячних заробітків при стажі роботи на залізничному транспорті понад 22 років (22 р. 3 м. 4 дн.) згідно колективного договору п. 7.8 (відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 №Ц-54/31). 
З наказом ОСОБА_1 ознайомлена 26.07.2024, про що свідчить її підпис в наказі.
При звільненні ОСОБА_1 надано розрахунок заробітної плати за липень 2024 року, з якого слідує, що, в тому числі нарахована компенсація за 51 день невикористаної відпустки; сума одноразової матеріальної допомоги у розмірі 5 середньомісячних заробітків, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 2 середньомісячних заробітків не нарахована та не виплачена. 
Нарахування та виплата компенсації за невикористані дні відпустки ОСОБА_1 підтверджується також наданими відповідачем копіями розрахунків оплати відпустки, платіжного доручення №523043 від 26.07.2024 на суму 26455 грн та списком №569 згрупованих переказів від травня 2026 року на суму 1846,92 грн.
ОСОБА_1 зверталась до відповідача щодо отримання невиплачених при звільненні сум в телефонному режимі та письмово, що підтвердила письмовими доказами щодо отримання звернення 04.09.2025, фіскальним чеком про направлення письмової заяви від 12.11.2025 та довідкою Укрпошти про її отримання АТ «Укрзалізниця».
З повідомлення від 03.12.2025 року слідує, що філією «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» розглянуто адвокатські запити ОСОБА_2 від 14.10.2025 №1-14-10/25 та від 12.11.2025 №1-12-11/25 щодо надання інформації та копій документів у зв`язку з наданням правової допомоги ОСОБА_1 , на викоання яких надано копію наказу (розпорядження) від 23.07.2024 №1632/ос про припинення трудового договору (контракту), довідку про нараховані (виплачені) доходи за останні 12 місяців, довідку ОСОБА_1 щодо щорічних відпусток від 28.11.2025 №219, копію Колективного договору. Також повідомлено, що правлінням АТ «Укрзалізниця» було прийнято рішення від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31Ком.т.) призупинити додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою та колективними договорами виробничих/структурних підрозділів філій, зокрема виплати одноразової матеріальної допомоги працівникам, які звільнились вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, у залежності від стажу роботи в галузі. У подальшому такі виплати були поновлені та здійснювались поетапно згідно з графіками виплат в хронологічній послідовності відповідно до дати звільнення працівника з роботи у зв`язку з виходом на пенсію. Однак відповідно до протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 №Ц-1-1.5-25/47-25 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця» та у зв`язку з проведенням заходів для оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства призупинені, починаючи з 01.04.2025 до окремого рішення АТ «Укрзалізниця».
З довідки від 28..11.2025 №219, виданої виробничим підрозділом вагонної дільниці ст.Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця», вбачається, що ОСОБА_1 щорічні відпустки за період з 29.07.2022 по 28.07.2023 та з 29.07.2023 по 28.07.2024 не надавались, при звільнені виплачені компенсації за невикористані дні відпустки.
Згідно довідки про нараховані (виплачені) доходи ОСОБА_1 за останні 12 місяців та розрахунку оплати середньої зарплати, середній заробіток ОСОБА_1 становить 21867,30 грн; сума одноразової допомоги у розмірі 5 середньомісячних заробітків та додаткової матеріальної допомоги в розмірі 2 середньомісячних заробітків при стажі роботи на залізничному транспорті понад 22 років (22 р. 3 м. 4 дн.) згідно колективного договору п. 7.8 становить 153071,10 грн, розмір середньоденного заробітку становить 924,12 грн, виходячи за розміру заробітної плати за останніх два місяці роботи (17220,80 грн +30833,80 грн = 48054,60: 52 робочих дні).
Отже, у травні 2026 року ОСОБА_1 в повному обсязі виплачено компенсацію за невикористані дні відпусток, проте передбачені колективним договором та зазначені в наказі про припинення трудового договору матеріальні допомоги позивачу не виплачені, ця обставина визнана представником відповідача в судовому засіданні.
Підставність позовних вимог в частині розміру матеріальних допомог підтверджується копією Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський на 2012-2015 роки, що міститься в матеріалах справи.
Згідно витягу з протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 ухвалено на період дії воєнного стану в Україні інші додаткові виплати, передбачені галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики (п. 1.1.4).
Відповідно до листа АТ «Укрзалізниця» від 06.09.2022 №Ц/3-91/1459/Цпроф/30-22 рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т.) на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті. Після припинення або скасування режиму воєнного стану, а також у разі покращення фінансового стану АТ «Укрзалізниця», що дасть змогу змінити зазначене рішення правління до припинення або скасування режиму воєнного стану, працівники, звільнені вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, отримають суму одноразової та додаткової матеріальної допомоги, що їм належить. Зазначено, що за працівниками, які після 14.03.2022 не подали заяву на звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців (або іншого терміну, встановленого колективним договором) після настання цього права, право на отримання додаткової матеріальної допомоги зберігається протягом терміну, встановленого колективним договором, починаючи з дати припинення або скасування режиму воєнного стану, або у разі зміни зазначеного рішення правління до припинення або скасування режиму воєнного стану.
Застосовані норми права, мотиви та висновки суду
Заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку позов задовольнити частково з огляду на таке.
Згідно з статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, а згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору.
Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
У статті 5 Закону України «Про оплату праці» визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів.
Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Частиною першою статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
Згідно ст. 13 КЗпП України, ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами. У колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо форм, системи, розмірів заробітної плати, інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та інше). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Відповідно до ст.18 КЗпП України та ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.
Згідно ст. 10, 16 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціальних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників і уповноважених ними органів, умови колективного договору, що погіршує порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, умови запровадження та розміри надбавок доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими угодами.
Частиною 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
За змістом ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Як передбачено частиною першою статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що заробітна плата це винагорода, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу згідно з трудовим договором. За своєю структурою заробітна плата на підприємствах, в установах, організаціях складається з основних виплат, які встановлюються у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників або посадових окладів для службовців, додаткових виплат, обумовлених певними умовами праці, а також із заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких, зокрема, належать грошові і матеріальні виплати, що не передбачені актами чинного законодавства, за спеціальними системами та положеннями.
При вирішенні питання про здійснення таких виплат необхідно виходити з діючих на підприємстві нормативних актів, якими визначено умови та порядок цих виплат. Підстави та порядок заохочувальних і компенсаційних виплат можуть регулюватися галузевими угодами та колективними договорами підприємств. Такі виплати здійснюються на підставі відповідних рішень (наказів) роботодавця.
Закон прямо покладає на підприємство обов`язок провести зі звільненим працівником остаточний розрахунок, виплатити всі належні йому суми (заробітну плату, вихідну допомогу, грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки тощо). Ці суми мають бути виплачені працівникові в день звільнення, коли ж працівник у день звільнення не працював, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимоги про розрахунок.
При невиконанні вказаного обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена законом відповідальність, зокрема, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
За умовами чинного Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський на 2012-2015 роки (п.7.8), відповідач зобов`язаний при звільненні виплатити ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу в розмірі 5 середньомісячних заробітків у зв`язку з виходом на пенсію, додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті понад 22 роки в розмірі 2 середньомісячних заробітків.
У той же час, відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.
15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року (далі Закон №2136-ІХ). Цей закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Відповідно до статті 11 Закону №2136-ІХ на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону№2136-ІХ визначено, що цей Закон діє з початку воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану.
Отже положення Закону №2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
За таких обставин правління АТ «Українська залізниця» вправі було в односторонньому порядку призупинити положення Колективного договору щодо виплати працівникам матеріальної допомоги.
Водночас, виплата ОСОБА_1 одноразової матеріальної допомоги в розмірі 5 середньомісячних заробітків у зв`язку з виходом на пенсію, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті понад 22 роки в розмірі 2 середньомісячних заробітків передбачена наказом (розпорядженням) №1632/ос від 23.07. 2024 про припинення трудового договору, який є обов`язковим для виконання, оскільки його дія не скасована та не зупинена.
До того ж, рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року, яке було залишено без змін Верховним Судом постановою від 5 лютого 2025 року по справі № 211/7338/23, було визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т. в частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, тобто з моменту його прийняття.
Відповідач не попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування п. 1.1.4. протокольного рішення про призупинення виплати йому частки заробітної плати щодо матеріальної допомоги на оздоровлення та додаткових виплат. Отже, АТ «Укрзалізниця» призупинило виплату коштів, передбачених колективними договорами та Галузевою угодою в односторонньому порядку, не повідомивши позивача та профспілковий орган про ухвалення вказаного рішення, а також у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати матеріальних допомог, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом.
Крім того, АТ «Укрзалізниця» ухвалило відповідне рішення 14 березня 2022 року з посиланням на ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». При цьому, вказаний Закон Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця», що стало підставою невиплати позивачу сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі на підставі ст. 58 Конституції України, тому положення вказаного Закону не можуть застосовуватися судом при розгляді цієї справи.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2025 року по справі № 211/7338/23.
Вирішуючи спір у справі, суд враховує, що розрахунок всіх сум, що підлягали виплаті при звільненні ОСОБА_1 у день її звільнення вручений останній не був. За релігійними переконаннями ОСОБА_1 РНОКПП не отримувала, карткового рахунку не мала, а тому виплата заробітної плати проводилась відповідачем через надсилання їй грошових переказів через АТ "Укрпошта", що визнано представником відповідача в судовому засіданні.
Компенсація за невикористані дні відпустки виплачена в повному обсязі ОСОБА_1 була виплачена в травні 2026 року, чого позивачем і її представником не спростовано, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. 
Однак, матеріальні допомоги згідно п. 7.8 Колективного договору, що зазначені в наказі про звільнення виплачені не були. Отже, відповідачем при звільненні позивача ОСОБА_1 безпідставно, в порушення встановленого порядку, не виплачені всі суми, які підлягали виплаті, а тому її порушене право підлягає захисту судом.
При цьому невиплата одноразової матеріальної допомоги в розмірі 5 середньомісячних заробітків у зв`язку з виходом на пенсію, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті понад 22 роки в розмірі 2 середньомісячних заробітків роботодавцем не може бути підставою для відмови у стягненні на користь ОСОБА_1 цих допомог, оскільки їх виплата передбачена умовами колективного договору, який є обов`язковим для сторін. Розмір цих допомог сторонами не оспорювався, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 153071,10 грн.
При цьому суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом та не вбачає підстав для застосування строку позовної давності з огляду на таке.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
За змістом ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати, крім основної та додаткової, входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. 
Отже, матеріальна допомога та компенсація за невикористані дні відпустки входить до структури заробітної плати та фактично між сторонами виник спір, зокрема, і щодо стягнення заробітної плати.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 грудня 2025 року №1-р/25 у справі №1-7/2024 (337/24) за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (справа щодо строків звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат) визнав такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, констатувавши, що частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Так, Конституційний Суд зазначив, що визнання законодавцем права працівника на своєчасне отримання винагороди за працю та юридичне регулювання його захисту у спосіб установлення, зокрема, кримінальної відповідальності за умисну невиплату заробітної плати не може компенсувати обмеження доступу працівника до судового захисту, який слід оцінювати з урахуванням потреби в забезпеченні реальної можливості ефективного захисту порушених прав працівника.
Отже, законодавством України визначено, що працівник (сторона, яка перебуває у трудових правовідносинах) має право на отримання заробітної плати за виконану роботу, врегульовано періодичність її виплати (гарантовано одержання винагороди за працю навіть у тих випадках, коли затримка виплати заробітної плати пов`язана з об`єктивними труднощами, що виникають у роботодавця), а також передбачено юридичну відповідальність роботодавця за порушення строків виплати працівникові заробітної плати або виплату не в повному обсязі. Водночас, законодавство України не передбачає кінцевого строку існування обов`язку роботодавця щодо виплати заробітної плати за виконану працівником роботу та інших належних працівникові виплат (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до чинного законодавства, зокрема в разі звільнення), а також не встановлює граничної часової межі, за якою припиняється суб`єктивне право працівника на отримання невиплачених сум заробітної плати. Право працівника на судовий захист у сфері оплати праці не залежить від факту нарахування йому відповідних грошових виплат, тому в разі порушення законодавства про оплату праці працівник зберігає право звернутися до суду про стягнення заробітної плати та інших належних йому виплат.
Установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат без урахування того, що трудові відносини тривають (обов`язку роботодавця щодо своєчасної виплати заробітної плати), обмежує право на своєчасне одержання винагороди за працю, що суперечить частині сьомій статті 43 Конституції України.
Трудові права підлягають захисту в конституційному вимірі. Зокрема, частина сьома статті 43 Конституції України встановлює, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Винагорода за працю безпосередньо пов`язана з людською гідністю та соціальною справедливістю, адже право на винагороду за працю є складовою права на працю і водночас гарантією поваги до людської гідності. Обмеження можливості працівника вимагати належну винагороду за працю в судовому порядку під час дії трудових відносин фактично нівелює цю гарантію.
У сфері трудових відносин працівник перебуває в економічному та організаційному підпорядкуванні від роботодавця. Така підпорядкованість може ускладнити своєчасне звернення до суду для захисту права на оплату праці, тому нерідко працівники утримуються від подання позову під час дії трудових відносин через побоювання тиску, погіршення умов праці чи можливого звільнення.
Таке законодавче регулювання не враховує балансу інтересів сторін у трудових правовідносинах, суперечить принципу рівності та спричиняє юридичну невизначеність, яка позбавляє працівника ефективного захисту гарантованого Конституцією України права на своєчасне одержання винагороди за працю.
У вказаному рішенні Конституційний Суд також наголосив, що якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.
Законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Судом встановлено та представником відповідача Кисельовою В.С. в судовому засіданні визнано, що остаточний розрахунок щодо компенсації за невикористані дні відпустки АТ «Українська залізниця» проведено із ОСОБА_1 лише в травні 2026 року, оскільки при звільненні було компенсовано не за всі дні, а лише за 51 день.
Враховуючи рішення Конституційного Суду України №1-р/2025 від 11.12.2025 у справі №1-7/2024(337/24), а саме втрату чинності частиною першою ст. 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, суд дійшов висновку про додержання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення невиплачених сум при звільненні, оскільки з моменту ухвалення вказаного рішення застосуванню підлягає попередня редакція названої статті, яка не обмежувала строк звернення до суду із відповідними вимогами.
Стаття 8 Конституції України закріплює визнання та дію принципу верховенства права і роз`яснює його зміст наступним чином: а) як найвищу юридичну силу Конституції України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; б) як пряму дію норм Основного Закону країни, що передбачає гарантування звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.
Суд має застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, а саме, норми Конституції України, а не норми закону, оскільки пряме (безпосереднє) застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає повноваження судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визначають таким, що суперечить Конституції України у цілому або частково.
Суди не мають застосовувати положення законів, які не відповідають Конституції, незалежно від того, чи визнавалися вони Конституційним Судом України неконституційними, тобто закони, що суперечать Конституції України не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними.
Така позиція була висловлена ще Пленумом Верховного Суду України у постанові №9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»: «Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй».
Вказаний правовий висновок викладений у постанові судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.12.2024 справа № 577/6059/25
Також суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції», в якому Суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У даній справі компенсація невикористаних днів відпустки проведена остаточно в травні 2026 року, суми одноразової матеріальної допомоги та додаткової матеріальної допомоги, які вказані у наказі про звільнення позивача, не виплачені, а тому адвокат Підопрогора Р.Б. звернувся до до суду в інтересах ОСОБА_1 в межах строків, визначених ст. 233 КЗпП України.
Відповідач у судовому засіданні наявність у позивача підстав для отримання невиплачених сум одноразової матеріальної допомоги згідно п. 7.8 Колективного договору та додаткової матеріальної лдопомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті не заперечував.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
За змістом положень ст. 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.
В даному випадку судом встановлено, що відповідач порушив строки виплати належних ОСОБА_1 при звільненні сум матеріальних допомог та компенсації днів невикористаної відпустки.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача одноразової матеріальної допомоги та додаткової матеріальної допомоги згідно п. 7.8. Колективного договору, які вказані у наказі про звільнення позивача в сумі 153071,10 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 121059,72 грн (924,12 грн х 131 робочий день = 121059,72 грн)), а всього 274130,82 грн. В задоволенні решти вимог позову слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Розподіл судових витрат
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Позивач відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення заробітної плати.
На вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI, не поширюється.
При зверненні до суду позивачем ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 968,96 грн, що підтверджується квитанцією №8346-8312-1668-4320 від 22.01.2026, наявною в матеріалах справи. 
Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 968,96 грн та на користь держави в розмірі 2741,30 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -
вирішив:

Позов адвоката Підопригори Романа Борисовича в інтересах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених сум при звільненні та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні – задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1  невиплачену одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 109336 гривень 50 копійок, невиплачену додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті понад 22 роки в розмірі двох середньомісячних заробітків в сумі 43734 гривні 60 копійок згідно п. 7.8. Колективного договору,середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 121059 гривень 72 копійки, а всього 274130 (двісті сімдесят чотири тисячі сто тридцять) гривень 82 копійки.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 2741 (дві тисячі сімсот сорок одна) гривня 30 копійок.
В решті позову відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Хмельницького апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає по АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 26 квітня 2000 року Шепетівським МРВ УМВС України в Хмельницькій області.
Відповідач:Акціонерне товариство «Українська залізниця», місцезнаходження: вул. Єжи Ґедройця, 5, м. Київ, код ЄДРПОУ 40075815.
Повне судове рішення складено 27 серпня 2026 року.

Суддя: Світлана КОЗАЧУК