ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 300/9010/25 пров. № А/857/33889/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шевчук С.М., 
суддів – Боршовського Т.І., 
Носа С.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 червня 2026 року у справі № 300/9010/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування рішень,
місце ухвалення судового рішення м. Львів
розгляд справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження
суддя у І інстанції Главач І.А.
дата складання повного тексту рішення 05 червня 2026 року

ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 (надалі також – позивач, скаржник, ОСОБА_1 )звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі також – відповідач 1, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), Військової частини НОМЕР_1 (надалі також – відповідач 2), в якому просив: 
визнати протиправним та скасувати рішення/наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18 вересня 2025 року № 1762 в частині мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 ; 
визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 18 вересня 2025 року № 269 в частині зарахування позивача до списків особового складу частини; 
стягнути з відповідачів солідарно судові витрати.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 червня 2026 року у справі № 300/9010/25 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, представник позивача – адвокат Ноцький О.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а також стягнути з відповідачів солідарно судові витрати.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Зокрема, скаржник вказує, що суд першої інстанції під час вирішення спору застосував закон, який регулює інші правовідносини, а саме – право на альтернативну (невійськову) службу для громадян, які за релігійними переконаннями не можуть перебувати у складі військових формувань, тоді як позовні вимоги позивача обґрунтовувалися нормами законодавства про бронювання військовозобов`язаних, які є священнослужителями.
На переконання скаржника, станом на день видання оспорюваного наказу про призов він мав право на бронювання як священнослужитель релігійної громади Церкви ОСОБА_2 «Велике Доручення», а тому дії відповідача 1 щодо його призову підлягають визнанню протиправними, а оспорюваний наказ – скасуванню. Скаржник наполягає, що вказане право не залежить від фактичної (активної) реалізації його особою, яка ним наділена.
Скаржник посилається на правову позицію, викладену, за його твердженням, у постановах Верховного Суду від 17.07.2023 у справі № 380/7792/22, від 31.08.2023 у справі № 380/572/23, від 19.09.2023 у справі № 160/14641/22, від 16.11.2023 у справі № 160/15200/22, а також на практику адміністративних судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 280/7971/24.
Додатково скаржник звертає увагу на лист ІНФОРМАЦІЯ_3 від 19.12.2024 № 116/21/5950/р, зі змісту якого, на його думку, вбачається, що призов з запасу військовозобов`язаних, які мають сан священнослужителя, має здійснюватися лише за погодженням із службою військового капеланства ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Також апелянт зазначає, що наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 269 від 18.09.2025 про зарахування його до списків особового складу частини є похідним від наказу про призов, а тому за встановлення протиправності останнього також підлягає скасуванню.
На апеляційну скаргу надійшов відзив від відповідача 2 – Військової частини НОМЕР_1 , у якому він заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим. Зокрема, відповідач 2 зазначає, що після видання оспорюваних наказів виникли нові правовідносини щодо проходження військової служби, законодавством не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказу про призов, а доказів наявності у позивача підстав для звільнення з військової служби, визначених пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивачем не надано. Відповідач 2 також посилається на сталу практику Великої Палати Верховного Суду (постанови від 12 травня 2021 року у справі № 9901/286/19, від 8 вересня 2021 року у справі № 816/228/17) та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (рішення від 14 липня 2021 року у справі № 9901/96/21, від 27 жовтня 2022 року у справі № П/9901/97/21) про неможливість скасування акта індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом виконання.
Відповідач 1 – ІНФОРМАЦІЯ_4 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Про розгляд апеляційної скарги відповідачі та позивач в особі його представника повідомлені шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог частини 4 статті 229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач станом на дату видання оспорюваного наказу про призов на військову службу не перебував на спеціальному військовому обліку і не мав оформленої у визначеному законодавством порядку відстрочки (бронювання) від призову на військову службу під час мобілізації; наявність у позивача статусу священнослужителя сама по собі не є тотожною бронюванню чи звільненню від виконання військового обов`язку, а лише надає право на відстрочку, яке підлягає реалізації в установленому законом порядку.
Суд першої інстанції також виходив з того, що чинне законодавство не встановлює порядку проходження альтернативної (невійськової) служби замість військової служби за призовом під час мобілізації, оскільки альтернативна служба є заміною виключно строкової військової служби, призов на яку в умовах воєнного стану не здійснюється, а тому доводи позивача про порушення його права на таку службу є необґрунтованими.
Щодо вимоги про визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 про зарахування позивача до списків особового складу частини суд першої інстанції виходив з того, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, а тому визнання її протиправною не спричиняє відновлення попереднього становища особи; зазначена позовна вимога є похідною від вимоги про протиправність призову, а тому за недоведеності останньої в задоволенні позову в цій частині також відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є членом Релігійної громади християн повного Євангелія «Велике Доручення» у смт. Комишанах м. Херсона та прийняв водне хрещення 01 грудня 2007 року (а.с. 26).
За змістом протоколу № 5 загальних зборів Релігійної громади християн повного Євангелія «Велике Доручення» у смт. Комишанах м. Херсона від 27.07.2024 прийнято рішення рукопокласти ОСОБА_1 на дияконське служіння та здійснення священнодійства (а.с. 27).
31.07.2025 ОСОБА_1 прийнятий на роботу до зазначеної релігійної громади на посаду диякона з правом здійснення священнодійства з 04.08.2025 на умовах неповного робочого дня (0,5 ставки), що підтверджується наказом релігійної громади № 2-к від 31.07.2025 (а.с. 25).
14.09.2025 Релігійною громадою християн повного Євангелія «Велике Доручення» у смт. Комишанах м. Херсона направлено лист № 3, у якому підтверджено статус ОСОБА_1 як диякона та зазначено, що громада розпочала процес підготовки документів для його бронювання в Державну службу України з етнополітики та свободи совісті (далі – ДЕСС), у зв`язку з чим висловлено прохання не вчиняти дій щодо його мобілізації на час очікування рішення з цього питання (зворотна сторона а.с. 17 – а.с. 18).
Аналогічний за змістом лист того ж дня, 14.09.2025, підписано Єпископом південного регіону Центру незалежних харизматичних християнських церков України (зворотна сторона а.с. 18 – а.с. 19).
18.09.2025 ІНФОРМАЦІЯ_4 видано наказ № 1762 про призов ОСОБА_1 на військову службу за загальною мобілізацією та направлення до Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 13).
18.09.2025 командиром Військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 269 про зарахування солдата ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини на всі види забезпечення, а на котлове забезпечення – з 19.09.2025; підставою для видання наказу слугували поіменний список ІНФОРМАЦІЯ_6 і рапорт солдата ОСОБА_1 від 18.09.2025 (а.с. 12). Відповідно до змісту цього наказу ОСОБА_1 призначено на посаду водія групи забезпечення заходів рекрутингу військової частини.
21.09.2025 Центром харизматичних християнських церков України направлено лист № 93, яким підтверджено статус ОСОБА_1 як диякона та факт подання його до списків на бронювання у ДЕСС (а.с. 16-17).
За змістом довідки № 7 від 11.10.2025, виданої релігійною громадою, підтверджено, що ОСОБА_1 з дитинства відвідує громаду, з 2007 року є її членом, а релігійне вчення церкви забороняє клястися та використовувати зброю (а.с. 14).
Відповідно до довідки № 2161 від 23.09.2025, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у зазначеній частині з 18.09.2025 (а.с. 20).
28.11.2025 та повторно 10.12.2025 Релігійна громада християн повного Євангелія «Велике Доручення» у смт. Комишанах м. Херсона звернулася до Голови ДЕСС з поданням про бронювання військовозобов`язаних священнослужителів громади, включно з ОСОБА_1 ; зазначений пакет документів зареєстровано в ДЕСС за вх. № 13027/09/25 від 02.12.2025 (а.с. 28, 29).
Матеріали справи не містять доказів того, що станом на 18.09.2025 (дату видання оспорюваних наказів) ОСОБА_1 перебував на спеціальному військовому обліку або мав оформлену в установленому законодавством порядку відстрочку (бронювання) від призову на військову службу під час мобілізації.
Вважаючи дії відповідачів щодо його призову на військову службу під час мобілізації та зарахування до списків особового складу військової частини протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами першою, другою статті 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232-XII).
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначає Закон України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі – Закон № 3543-XII).
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан, а Указом Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 оголошено загальну мобілізацію; в подальшому воєнний стан і загальна мобілізація неодноразово продовжувалися Указами Президента України та станом на час розгляду цієї справи тривають.
Пунктом 1 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані, заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і які перебувають на спеціальному військовому обліку.
Організацію та порядок бронювання військовозобов`язаних врегульовано статтею 25 Закону № 3543-XII, згідно з частиною 3 якої органи, установи, організації, що здійснюють бронювання, зобов`язані оформити відстрочку від призову військовозобов`язаним, заброньованим у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, у відповідному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.2023 № 76 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, з урахуванням змін, зокрема внесених постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2024 № 1498) затверджено Порядок бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час (далі – Порядок № 76). Абзацом 16 пункту 5 Порядку № 76 визначено, що бронюванню підлягають усі військовозобов`язані священнослужителі за переліком посад, затвердженим ДЕСС. 
Пунктом 3 Порядку № 76 передбачено, що бронювання здійснюється за списками, які подаються засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (Портал «Дія»), і саме заброньованим військовозобов`язаним надається відстрочка від призову.
Наказом ДЕСС від 05.02.2025 № Н-21/11 «Деякі питання бронювання військовозобов`язаних священнослужителів на період мобілізації та на воєнний час» встановлено, що дія цього наказу поширюється на священнослужителів, які є керівниками релігійних організацій, а також на тих, хто працює в релігійних організаціях на умовах трудового договору в кількості, необхідній для забезпечення належної діяльності релігійної організації.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).
Верховний Суд у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 280/6033/22 сформулював правову позицію, за якою право на відстрочку від призову на військову службу повинне бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлене уповноваженим органом саме до моменту набуття особою статусу військовослужбовця; сама лише наявність у особи підстав, що дають право на відстрочку (бронювання), без здійснення нею відповідних дій щодо оформлення цього права у встановленому законом порядку, не звільняє військовозобов`язаного від призову на військову службу під час мобілізації. 
Колегія суддів зазначає, що зміст постанов Верховного Суду, на які посилається апелянт (від 17.07.2023 у справі № 380/7792/22 -стосується перетину кордону, від 31.08.2023 у справі № 380/572/23 – стосується перетину кордону, від 19.09.2023 у справі № 160/14641/22 -стосується перетину кордону, від 16.11.2023 у справі № 160/15200/22-160/15200/22) стосуються виключно специфічної категорії правовідносин — перетину державного кордону в умовах правового режиму воєнного стану, що регулюється спеціальним законодавством (ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Правилами перетинання державного кордону громадянами України тощо). 
Натомість предмет спору у цій справі є абсолютно іншим, а спірні правовідносини регулюються зовсім іншими нормами матеріального та процесуального права.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, під подібністю правовідносин слід розуміти тотожність суб`єктного, об`єктного та змістовного (юридичного) критеріїв. У порівнюваних справах відсутня будь-яка подібність як за фактичними обставинами, так і за матеріально-правовим регулюванням.
За таких умов, посилання Апелянта на вищевказані постанови Верховного Суду є безпідставними, свідчать про помилкове тлумачення ним норм права та намагання штучно застосувати нерелевантну судову практику до цих правовідносин. 
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є священнослужителем – дияконом Релігійної громади християн повного Євангелія «Велике Доручення» у смт. Комишанах м. Херсона, офіційно працевлаштованим на цій посаді з 04.08.2025 на умовах трудового договору (0,5 ставки), що потенційно підпадає під дію абзацу 16 пункту 5 Порядку № 76 та наказу ДЕСС № Н-21/11.
Разом з тим, як з`ясовано судом першої інстанції і не спростовано доводами апеляційної скарги, станом на 18.09.2025 (дату видання оспорюваних наказів) ОСОБА_1 не перебував на спеціальному військовому обліку і не мав оформленого в установленому Порядком № 76 порядку бронювання чи відстрочки від призову. 
Лист релігійної громади від 14.09.2025 та лист Єпископа від того ж дня містили лише інформацію про те, що громада «розпочала процес підготовки документів для бронювання», та прохання не вчиняти дій щодо мобілізації позивача «на час очікування рішення» з цього питання, тобто підтверджували відсутність станом на цю дату завершеної процедури бронювання, а не її наявність.
Більше того, з матеріалів справи вбачається, що подання релігійної громади до ДЕСС про бронювання військовозобов`язаних священнослужителів громади, включаючи позивача, було направлено лише 28.11.2025 та 10.12.2025, тобто через понад два місяці після оспорюваного призову, а зареєстроване в ДЕСС – 02.12.2025. Отже, на момент видання наказу № 1762 від 18.09.2025 право позивача на бронювання, навіть за умови його існування, не було реалізоване ним чи релігійною громадою у визначеному законодавством порядку.
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сама наявність у позивача статусу священнослужителя, за відсутності оформленого у встановленому порядку бронювання (відстрочки), не перешкоджала його призову на військову службу під час мобілізації та не робить оспорюваний наказ № 1762 від 18.09.2025 протиправним.
Досліджуючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції під час вирішення спору помилково застосував норми законодавства про альтернативну (невійськову) службу замість норм про бронювання, колегія суддів зазначає, що з мотивувальної частини позовної заяви позивача вбачається, що останній самостійно посилався на приписи статті 1 Закону № 2232-XII щодо права на заміну виконання військового обов`язку альтернативною службою та на Закон України «Про альтернативну (невійськову) службу», обґрунтовуючи цими нормами, серед іншого, порушення відповідачами його права на таку службу. Отже, суд першої інстанції надав оцінку саме тим нормам права, на які послався сам позивач в обґрунтування позову, і застосування цих норм при вирішенні спору не є виходом за межі позовних вимог чи самостійною підставою для скасування рішення.
Стосовно ж доводів позивача по суті питання про альтернативну службу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що альтернативна (невійськова) служба, передбачена Законом України від 12.12.1991 № 1975-XII, є службою, яка запроваджується замість проходження саме строкової військової служби; призов громадян на строкову військову службу під час дії воєнного стану не здійснюється (Закон України від 18.10.2022 № 2678-IX), а чинне законодавство не встановлює порядку проходження альтернативної служби замість військової служби за призовом під час мобілізації. Крім того, як з`ясовано судом першої інстанції і не спростовано матеріалами справи, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 269 від 18.09.2025 позивача призначено на посаду водія групи забезпечення заходів рекрутингу, що не пов`язано з обов`язковим використанням зброї.
Колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, за якою відмова від військової служби з мотивів релігійних переконань підпадає під гарантії статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лише за умови досягнення переконаннями особи достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності й важливості (справи «Баятян проти Вірменії», «Папавасілакіс проти Греції», «Канатли проти Туреччини»), водночас держава має право вимагати від особи документального підтвердження таких переконань та не позбавлена можливості встановлювати процедури оцінки їх серйозності (справа «Енвер Айдемір проти Туреччини»). 
З огляду на триваючу збройну агресію проти України, нагальну потребу в належному комплектуванні Збройних Сил України та встановлені судом першої інстанції обставини щодо характеру покладених на позивача службових обов`язків, колегія суддів вважає, що встановлені законодавством обмеження права позивача на альтернативну службу переслідують легітимну мету, є законними та пропорційними в розумінні статті 9 Конвенції.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 269 від 18.09.2025 в частині зарахування позивача до списків особового складу частини, колегія суддів зазначає, що ця вимога є похідною від вимоги про протиправність наказу про призов позивача на військову службу. Оскільки колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання протиправним наказу про призов, а також враховуючи правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладену в постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 160/2592/23, про те, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною і визнання її протиправною не спричиняє відновлення попереднього становища особи, підстави для задоволення позовної вимоги в цій частині також відсутні.
Колегія суддів звертає увагу, що наведена правова позиція про незворотність процедури призову застосовується у сукупності зі встановленими у цій справі обставинами про відсутність у позивача оформленого бронювання станом на дату призову; за інших фактичних обставин, зокрема за доведеності наявності у військовозобов`язаного оформленого бронювання на момент призову, підхід до вирішення подібного спору міг би бути іншим.
Доводи апеляційної скарги щодо листа ІНФОРМАЦІЯ_3 від 19.12.2024 № 116/21/5950/р колегія суддів відхиляє, оскільки цей лист стосується внутрішньовідомчого порядку погодження призову з запасу військовозобов`язаних, які мають сан священнослужителя, зі службою військового капеланства, тоді як у цій справі позивача було призвано не з запасу як священнослужителя, а за загальною мобілізацією, а сам лист не є нормативно-правовим актом і не змінює наведеного правового регулювання щодо порядку набуття права на бронювання.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі відсутні, оскільки відповідно до пункту 12 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач як військовослужбовець звільнений від сплати судового збору у справах, пов`язаних із виконанням військової служби, а доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 червня 2026 року у справі № 300/9010/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя | | С. М. Шевчук
судді | | Т. І. Боршовський
| | С. П. Нос