ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 серпня 2026 року м. Житомир справа № 240/11317/26
категорія 113080000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщака Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом № 40 від 17.03.2026;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.03.2026 № 20260313-571506 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та прийняти рішення про надання відстрочки від призову на військову службу на підставі пункту 14 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 неодноразово подавав заяви відповідачу про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Підставою було те, що його дядько, ОСОБА_2 , має інвалідність I групи, однак відповідач неодноразово відмовляв позивачу у наданні відстрочки та вказував на недоліки, які треба усунути шляхом збору відповідних документів та доказів. Остаточним рішенням від 17.03.2026, оформленим протоколом № 40, комісія відмовила у наданні відстрочки, вказавши причини відмови, що у ОСОБА_2 наявні інші невійськовозобов`язані члени сім`ї, які відповідно до законодавства мають утримувати особу з інвалідністю.
Разом із позовною заявою до суду надійшло клопотання про забезпечення позову.
Суд ухвалою від 25.03.2026 забезпечив адміністративний позов шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії, пов`язані з мобілізацією та призовом ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, до набрання законної сили рішенням суду в адміністративній справі № 240/11317/26.
Ухвалою суду від 23.04.2026 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відзив від відповідача на адресу суду в строки, передбачені статтею 162 КАС України, не надходив.
Частина 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У відповідності до положень ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами із прийняттям рішення відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України.
Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке.
ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи та рідним дядьком військовозобов`язаного ОСОБА_1 .
19.08.2015 було складено висновок органу опіки та піклування про призначення ОСОБА_1 помічником ОСОБА_2 , який фактично здійснює догляд за ним. Також вищевказане підтверджується актом від 21.05.2024 про встановлення факту здійснення ОСОБА_1 постійного догляду за рідним дядьком ОСОБА_2 , який є інвалідом I групи.
Цей документ позивач надав ІНФОРМАЦІЯ_1 для отримання відстрочки від призову.
Також позивач надав Акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду № 136 від 09.02.2026, в якому вказано, що ОСОБА_1 здійснює постійний догляд за ОСОБА_2 на основі довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААА № 724909 від 28.11.2011.
Вказаному акту передувала довідка до акту огляду МСЕК серії 10 ААА № 724909 від 28.11.2011, в якій вказано, що ОСОБА_2 має першу групу інвалідності та потребує постійного стороннього догляду.
Разом із тим, позивач також надав висновок КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги" Коростишівської міської ради № 53 від 05.05.2025 про те, що ОСОБА_1 може надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.
Позивач також надав довідку КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги" Коростишівської міської ради № 25 від 27.02.2026 про те, що ОСОБА_3 (брат ОСОБА_2 ) за станом здоров`я не може надавати постійний сторонній догляд.
У подальшому позивачем неодноразово було подано заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, до яких позивач надавав усі згадані підтверджувальні документи. 
Протоколом № 40 від 17.03.2026 комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) було відмовлено в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період у зв`язку з наявністю інших невійськовозобов`язаних членів сім`ї, які відповідно до законодавства мають утримувати особу з інвалідністю, відповідно до пункту 14 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII.
Позивач, вважаючи, що відмова у наданні йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації є протиправною, звернувся до суду з даним позовом. 
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
Згідно з частинами першою, третьою статті 1 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, закони України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 3 Закону № 2232-XII).
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX) в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався, зокрема Указом Президента України від 23.07.2024 № 469/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 23.07.2024 № 3891-IX), яким строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 12.08.2024 на 90 діб.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, строк якої також неодноразово продовжувався (Указом від 17.05.2022 № 342/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 № 2264-IX; Указом від 12.08.2022 № 574/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 № 2501-IX; Указом від 07.11.2022 № 758/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 № 2739-IX; Указом від 06.02.2023 № 59/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 № 2916-IX; Указом від 01.05.2023 № 255/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 № 3058-IX; Указом від 26.07.2023 № 452/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 № 3276-IX; Указом від 06.11.2023 № 735/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 № 3430-IX; Указом від 05.02.2024 № 50/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 № 3565-IX; Указом від 06.05.2024 № 272/2024, затвердженим Законом України від 08.05.2024 № 3685-IX; Указом від 23.07.2024 № 470/2024, затвердженим Законом України від 23.07.2024 № 3892-IX).
Дію воєнного стану та загальної мобілізації в Україні у подальшому неодноразово продовжено, зокрема Указом Президента України від 12.01.2026 № 40/2026 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 14.01.2026 № 4757-IX) та Указом Президента України від 12.01.2026 № 41/2026 "Про продовження строку проведення загальної мобілізації" (затвердженим Законом України від 14.01.2026 № 4758-IX), а востаннє - Указом Президента України від 27.04.2026 № 342/2026 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 28.04.2026 № 4857-IX) та Указом Президента України від 27.04.2026 № 343/2026 "Про продовження строку проведення загальної мобілізації" (затвердженим Законом України від 28.04.2026 № 4858-IX), якими строк дії воєнного стану та загальної мобілізації в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 04.05.2026 строком на 90 діб.
На момент розгляду цієї справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а тому застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок призову на військову службу під час мобілізації в умовах воєнного стану.
За приписами частини першої статті 39 Закону № 2232-XII призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації. Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань.
Статтею 23 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі - Закон № 3543-XII) передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.
Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані члени сім`ї другого ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи, зайняті постійним доглядом за нею (не більше одного та за умови відсутності членів сім`ї першого ступеня споріднення або якщо члени сім`ї першого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи). У разі відсутності членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення норма цього пункту поширюється на членів сім`ї третього ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи.
Одночасно суд враховує, що з 18.05.2024 набрав чинності Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 (далі - Порядок № 560), який визначає алгоритм отримання військовозобов`язаними особами відстрочки.
Відповідно до п.п. 56, 57 Порядку № 560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону № 3543-XII.
Для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:
голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);
члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).
Згідно з п. 58 Порядку № 560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації в день її подання.
Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період може оформлятися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на відстрочку з підстав, визначених статтею 23 Закону № 3543-XII (п. 59 Порядку № 560).
Відповідно до п. 60 Порядку № 560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.
Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом. 
Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6. У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Отже, на дату вирішення справи судом комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) наділено повноваженнями розглядати питання про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Згідно з Додатком 5 до Порядку № 560 (в редакції, чинній на дату ухвалення рішення комісією) затверджено перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону № 3543-XII, зокрема, для отримання відстрочки на підставі п. 14 ч. 1 ст. 23 вказаного Закону, надаються документи:
для військовозобов`язаного, який зайнятий постійним доглядом за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I чи II групи, - документи, що підтверджують родинні зв`язки другого ступеня споріднення (рідні брати та сестри, баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки), один із таких документів, що підтверджує неможливість членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьки, чоловік (дружина), діти, у тому числі усиновлені) здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю I чи II групи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу члена сім`ї першого ступеня споріднення в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ, а також документи про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8);
для військовозобов`язаного, який зайнятий постійним доглядом за членом сім`ї третього ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I чи II групи, - документи, що підтверджують родинні зв`язки третього ступеня споріднення (дядьки, тітки, племінники та племінниці), один із таких документів, що підтверджує неможливість членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю I чи II групи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу члена сім`ї першого або другого ступеня споріднення в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ, а також документи про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8);
для особи, за якою здійснюється догляд, - один із таких документів, що підтверджує інвалідність особи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, або посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійне посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики.
Згідно з п.п. 14.1.263 п. 14.1 ст. 14 розділу І Податкового кодексу України членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення для цілей розділу IV Податкового кодексу України вважаються її батьки, її чоловік або дружина, діти такої фізичної особи, у тому числі усиновлені. Членами сім`ї фізичної особи другого ступеня споріднення для цілей розділу IV Податкового кодексу України вважаються її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки.
Отже, ключовим питанням, яке потребує дослідження у межах розгляду даної справи, є те, чи наявні у дядька позивача особи першого та другого ступеня споріднення, які відповідно до Закону зобов`язані та мають можливість здійснювати постійний догляд за ним. 
Згідно з матеріалами справи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідним дядьком по лінії батька позивача - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_2 від 19.10.1961, у якому зазначено матір`ю - ОСОБА_4 , батько відсутній. Водночас у свідоцтві про народження ОСОБА_3 від 25.11.1967 зазначено матір`ю - ОСОБА_5 , а батьком - ОСОБА_6 . У свідоцтві про народження ОСОБА_7 від 14.08.1965 зазначено матір`ю - ОСОБА_5 , а батьком - ОСОБА_6 .
ОСОБА_2 , відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААА № 724909 від 28.11.2011, має першу групу інвалідності та потребує постійного стороннього догляду.
Рішенням виконавчого комітету Коростишівської міської ради Коростишівського району Житомирської області від 19.08.2015 № 154 ОСОБА_1 призначено помічником громадянина ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не може самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки та потребує постійного стороннього догляду.
Також Актом № 573 від 09.03.2026, виданим депутатом Коростишівської міської ради Підкевич Е.В., підтверджується факт спільного проживання та здійснення ОСОБА_1 постійного догляду за ОСОБА_2 . 
Суд звертає увагу, що відповідач не надав жодних заперечень з цього приводу до суду.
Суд зазначає, що приписами п. 14 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII наявність членів сім`ї першого ступеня споріднення допускає надання військовозобов`язаному відстрочки лише у разі підтвердження неможливості виконання відповідних обов`язків такими членами сім`ї першого ступеня споріднення.
Суд також враховує, що саме на відповідача як суб`єкта владних повноважень частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок доведення правомірності свого рішення. У спірному рішенні, оформленому протоколом № 40 від 17.03.2026, відповідач обґрунтував відмову виключно наявністю в ОСОБА_2 інших невійськовозобов`язаних членів сім`ї, а саме рідних братів, і жодним чином не посилався на наявність у нього батьків, чоловіка (дружини) чи дітей як членів сім`ї першого ступеня споріднення. Відзиву на позовну заяву, в якому відповідач міг би навести такі обставини або надати відповідні докази, до суду не надходило. За таких умов питання про наявність чи відсутність у ОСОБА_2 членів сім`ї першого ступеня споріднення не є предметом спору між сторонами, а тому судом перевіряється та підстава відмови, яку фактично навів відповідач, - щодо членів сім`ї другого ступеня споріднення.
Судом встановлено, що батько позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідним братом дядька позивача та відповідно до медичного висновку лікарсько-консультативної комісії КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги" Коростишівської міської ради № 25 від 27.02.2026 за станом здоров`я не може надавати постійний сторонній догляд у зв`язку з діагнозом (резекція лівої нирки з пухлиною).
Водночас матеріали справи свідчать, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , рідний брат ОСОБА_2 , проживає окремо, а саме: АДРЕСА_2 .
Суд наголошує, що відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років. Згідно з вимогами вказаної статті загальновстановлений пенсійний вік в Україні становить 60 років.
Враховуючи дату народження ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_5 , він на момент прийняття оскаржуваного рішення досяг 60-річного віку та набув статусу особи похилого віку.
Таким чином, зважаючи на вік, статус особи похилого віку та окреме проживання, ОСОБА_7 не здатен надавати постійний сторонній догляд особі з інвалідністю I групи.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 27.02.2025 у справі № 380/16966/24, відповідно до якої відсутність членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення особи з інвалідністю в розумінні законодавства про мобілізацію означає реальну відсутність осіб, які фактично можуть здійснювати постійний догляд, а не формальну (юридичну) відсутність відповідних родичів. За наявності членів сім`ї, які з об`єктивних причин фактично не можуть здійснювати такий догляд, особа вважається такою, що не має відповідних членів сім`ї, у розумінні пункту 14 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII.
Отже, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд доходить висновку, що позивачем підтверджено належними доказами неможливість виконання відповідних обов`язків іншими членами сім`ї другого ступеня споріднення.
Водночас матеріали справи підтверджують факт здійснення догляду за ОСОБА_2 саме позивачем - ОСОБА_1 . Ця обставина є безспірною та не заперечується відповідачем. Зокрема, факт надання постійної допомоги підтверджується серією довідок, виданих ІНФОРМАЦІЯ_6 , а саме: довідкою від 13.08.2024 № 1/5630, довідкою від 12.12.2024 № 1872, довідкою від 17.05.2025 № 1/1821 та довідкою від 01.09.2025 № 1/4024. 
Відповідно до цих довідок ОСОБА_1 було надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 14 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII.
Суд також враховує, що ті самі обставини здійснення позивачем постійного догляду за ОСОБА_2 та відсутності інших осіб, здатних забезпечити такий догляд, неодноразово визнавалися самим відповідачем: за результатами розгляду попередніх звернень позивача ІНФОРМАЦІЯ_7 надавав йому відстрочку від призову на підставі пункту 14 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII, що підтверджується наведеними вище довідками від 13.08.2024, 12.12.2024, 17.05.2025 та 01.09.2025. Жодних доказів того, що після 01.09.2025 відбулися зміни у складі сім`ї ОСОБА_2 чи в інших обставинах, які б об`єктивно виправдовували відмову в подальшому наданні відстрочки за тих самих фактичних підстав, відповідачем суду не надано. Така непослідовність у застосуванні відповідачем норм права до одних і тих самих правовідносин додатково підтверджує свавільний характер оскаржуваного рішення.
Отже, встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що надані позивачем документи були достатніми для ухвалення рішення про надання позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Суд наголошує, що розгляд заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 14 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII відбувається за встановленою процедурою.
Згідно з абзацом 1 пункту 60 Порядку № 560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.
Аналіз цих пунктів Порядку № 560 вказує на те, що заяви з доданими до них документами військовозобов`язаних про надання відстрочки перед прийняттям рішення підлягають попередньому вивченню та оцінці комісією, а у випадку розгляду заяви про надання відстрочки з підстав, передбачених пунктом 14 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII, перевірці підлягають зокрема родинні зв`язки військовозобов`язаного та особи, яку відповідно до законодавства зобов`язаний утримувати військовозобов`язаний або за якою здійснює постійний догляд, наявність інших осіб, місце проживання яких задекларовано/зареєстровано за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання військовозобов`язаного або особи, яка перебуває на утриманні або потребує постійного догляду, з використанням відомостей відповідних державних реєстрів.
Суд зазначає, що відповідач, відмовляючи позивачу у наданні відстрочки, не вивчав і не надавав оцінку підставам та документам, що додані до заяви позивача про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 14 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII, та не здійснював належну перевірку відомостей щодо його родинних зв`язків, у тому числі відсутності інших осіб, як військовозобов`язаних, так і невійськовозобов`язаних, які можуть здійснювати утримання та догляд за дядьком позивача.
Отже, спірне рішення прийняте за суб`єктивним припущенням щодо можливості здійснення догляду за дядьком позивача іншою особою за відсутності відповідних доказів, без урахування приписів пункту 14 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII.
З огляду на наведене зважаючи на встановленні під час розгляду цієї справи обставини, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 14 ч. 1 статті 23 Закону № 3543-XII є протиправною та такою, що порушує права позивача.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.03.2026 № 20260313-571506 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та прийняти рішення про надання відстрочки від призову на військову службу на підставі пункту 14 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII суд зазначає таке.
Враховуючи, що у ході судового розгляду факт наявності у позивача права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 14 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII був повністю підтверджений належними та допустимими доказами, суд вважає за можливе зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_7 надати ОСОБА_1 таку відстрочку без повторного розгляду заяви по суті, тобто в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають як такі, що не забезпечують ефективного захисту прав позивача.
Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.
Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.
Суд зауважує, що на законодавчому рівні поняття дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, визначених законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. 
Оскільки судом встановлено право позивача на відстрочку від призову, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 та від 22.01.2020 у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.
Ухвалюючи дане судове рішення, суд також враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому, у рішенні ЄСПЛ у справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії" (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини, що лежать в основі спору по даній справі, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, згідно з якою при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Отже, судові витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову та позовної заяви підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись статтями 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ), оформлене протоколом № 40 від 17.03.2026.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 надати ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 14 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2329,60 грн (дві тисячі триста двадцять дев`ять гривень 60 копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено:  03 серпня 2026 р.

03.08.26