Справа №303/5243/25
2/303/1900/25
ряд. стат. звіту - 71 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого судді   Мирошниченка Ю. М.,
при секретарі судового засідання   Лукач К. М.,
за участю позивача      ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області, опіки та піклування Івановицької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області) про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить встановити факт того, що він самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також позбавити відповідачку батьківських прав щодо вказаної дитини.
Позов мотивовано тим, що сторони перебували у шлюбі з 21 січня 2006 року до 25 жовтня 2011 року. За твердженням позивача, з січня 2021 року відповідачка виїхала за межі України та відтоді не бере участі у вихованні сина, не цікавиться його життям, не підтримує з ним належного зв`язку та не надає матеріальної допомоги. У зв`язку з цим дитина перебуває на його повному утриманні, а всі питання щодо її виховання та забезпечення вирішуються ним самостійно.
Посилаючись на наведені обставини як на такі, що свідчать про ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, позивач у судовому засіданні просив встановити факт його самостійного виховання та утримання сина і позбавити відповідачку батьківських прав щодо дитини.
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, подала відзив на позовну заяву, в якому позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні повністю. Свої заперечення мотивувала тим, що після розірвання шлюбу проживала разом із дітьми, а згодом через скрутне матеріальне становище була змушена виїхати на роботу до Чеської Республіки. Вказує, що з моменту виїзду за кордон підтримувала постійний зв`язок із сином засобами телефонного зв`язку та через мережу Інтернет, передавала йому одяг, взуття, медикаменти, продукти харчування та інші речі через знайомих осіб, а також неодноразово висловлювала бажання, щоб син проживав разом із нею.
Відповідачка зазначає, що домовленість про проживання сина з батьком була досягнута між сторонами у 2021 році, коли вона забрала до себе доньку, а син залишився з позивачем. На її думку, факт проживання дитини окремо від матері та її перебування за кордоном сам по собі не свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків. Вважає, що позивачем не наведено належних доказів її винної поведінки або свідомого нехтування інтересами дитини, а тому підстав для позбавлення її батьківських прав немає.
Представниця третьої особи – виконавчого комітету Чинадіївської селищної ради – Туряниця М.П. пояснила, що при підготовці висновку щодо суті спору органом опіки та піклування не встановлено об`єктивний даних, які давали б підстави для однозначного висновку щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав.
Представник третьої особи – виконавчого комітету Івановецької сільської ради в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.
Позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до статті 51 Конституції України, статей 5, 7 Сімейного кодексу України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою, а при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Дитина має право знати своїх батьків та право на їх піклування.
Згідно з ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття нею освіти та готувати її до самостійного життя.
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Верховний Суд у постанові від 12 січня 2026 року у справі № 708/1440/24 зазначив, що тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у їхніх діях. Також Верховний Суд наголосив, що обов`язок доведення обставин свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків покладається на позивача.
Європейський суд з прав людини у рішеннях у справах «Мамчур проти України», «Савіни проти України», «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» неодноразово наголошував, що розрив сімейних зв`язків допускається лише за виняткових обставин, а при вирішенні спорів щодо дітей першочергова увага має приділятися їхнім найкращим інтересам.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 січня 2006 року до 25 жовтня 2011 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей – сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_8 .
Судом встановлено, що до виїзду відповідачки за кордон сторони досягли домовленості щодо проживання дітей окремо з кожним із батьків. На підтвердження цього до матеріалів справи долучено нотаріально посвідчену заяву-згоду від 28 січня 2021 року, відповідно до якої відповідачка надала згоду на тимчасове проживання та виховання сина батьком, зазначивши, що таке вирішення питання відповідає бажанню батька та самої дитини, а кожен із батьків самостійно утримуватиме дитину, яка проживатиме разом із ним. 
Наведені обставини узгоджуються зі змістом відзиву відповідачки та висновком органу опіки та піклування і мають істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки свідчать, що проживання сина разом із батьком після виїзду відповідачки за кордон було наслідком взаємної домовленості батьків, яка первісно мала тимчасовий характер, а не безумовним підтвердженням свідомого самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків.
Відповідачка заперечує доводи позову та стверджує, що підтримує зв`язок із сином, спілкується з ним телефоном та через мережу Інтернет, передає йому одяг, взуття, продукти харчування та інші необхідні речі через знайомих осіб, а також висловлювала бажання, щоб дитина проживала разом із нею. На підтвердження зазначених обставин відповідачкою подано копії електронного листування, а також нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_9 про передачу дитині речей та продуктів від відповідачки.
Судом отримано письмовий висновок органу опіки та піклування, з якого вбачається, що під час проведення перевірки відповідачка повідомила про підтримання зв`язку із сином та надсилання йому подарунків, а сам неповнолітній ОСОБА_7 пояснив, що мати телефонує йому декілька разів на рік. Також у висновку зазначено, що інших документів, які б підтверджували або спростовували неналежне виконання відповідачкою батьківських обов`язків, матеріали перевірки не містять.
Під час судового розгляду представник органу опіки та піклування пояснила, що при підготовці зазначеного висновку використовувалися відомості щодо умов проживання дитини, отримані від служби у справах дітей Івановецької сільської ради.
Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд виходить із того, що вони не підтверджують факту повного припинення відповідачкою спілкування із сином або остаточного розриву сімейних зв`язків між ними.
Разом із тим позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що відповідачка свідомо відмовилася від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям дитини, не підтримує з нею жодного зв`язку або виявляє повну байдужість до її подальшої долі.
Суд враховує й те, що відповідачка фактично здійснює виховання іншої спільної дитини сторін – доньки ОСОБА_8 , яка проживає разом із нею. Зазначена обставина сама по собі не виключає можливості неналежного виконання батьківських обов`язків щодо сина, однак у сукупності з іншими доказами справи не дає підстав для висновку про повне самоусунення відповідачки від виконання батьківських функцій.
Щодо висновку органу опіки та піклування суд зазначає, що він не містить категоричного висновку про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Навпаки, орган опіки та піклування зазначив, що у матеріалах перевірки відсутні прямі докази умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, а наявні відомості не дають можливості зробити однозначний висновок щодо доцільності чи недоцільності позбавлення її батьківських прав. Зазначені висновки не суперечать дослідженим судом доказам.
У судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_4 підтримав вимогу батька та висловив думку про доцільність позбавлення матері батьківських прав. Разом із тим він не навів конкретних обставин, які б свідчили про свідоме ухилення матері від виконання батьківських обов`язків чи підтверджували наявність передбачених пунктом 2 частини першої статті 164 СК України підстав для позбавлення її батьківських прав.
Суд враховує висловлену дитиною думку, однак вона не є єдиною обставиною, яка підлягає оцінці при вирішенні спору. Відповідно до частини третьої статті 171 СК України суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 26 грудня 2024 року (справа № 561/474/24), думка дитини не завжди може відповідати її найкращим інтересам, а тому підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами у справі.
У справі, що розглядається, суд не встановив достатніх і переконливих доказів свідомого ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. За таких обставин сама по собі підтримка неповнолітнім позовних вимог батька, з яким він проживає, не може бути достатньою підставою для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав його матері.
Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами наявності передбачених пунктом 2 частини першої статті 164 СК України підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки матеріали справи не підтверджують її свідомого та умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо сина. З огляду на винятковий характер такого заходу та недоведеність винної поведінки відповідачки суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Щодо вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем сина суд зазначає таке.
Обставини щодо місця проживання дитини, її утримання, участі кожного з батьків у вихованні та забезпеченні її потреб входять до предмета доказування у справі про позбавлення батьківських прав та підлягають встановленню судом при вирішенні основної позовної вимоги. Саме для перевірки наявності чи відсутності підстав, передбачених ст. 164 СК України, суд зобов`язаний з`ясувати, хто фактично здійснює виховання дитини, забезпечує її матеріальні потреби та бере участь у її житті.
Отже, заявлена позивачем вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини не має самостійного правового значення для вирішення спору між сторонами, а відповідні обставини охоплюються предметом доказування за вимогою про позбавлення батьківських прав.
На підставі викладеного суд, керуючись ст. ст. 2, 19, 23, 34, 76-82, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, 

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 (треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – орган опіки та піклування Чинадіївської селищної ради та опіки та піклування Івановицької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області) про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, позбавлення батьківських прав відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 .
Третя особа: Орган опіки та піклування Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, місцезнаходження с.Іванівці, вул.Миру, буд.15, Мукачівського району Закарпатської області, код ЄДРПОУ 44363369.
Третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чинадіївської селищної ради Мукачівського району, місцезнаходження смт.Чинадійово, вул.Волошина, буд.41, Мукачівського району Закарпатської області.
Повний текст рішення складено 14.07.2026 року.

Суддя   Юрій МИРОШНИЧЕНКО