ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/6735/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бакуліна С.В. - головуючий, Кібенко О.Р., Студенець В.І.,
за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,
позивача - Лозовського В.М., 
відповідача - Разумова М.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 (головуючий - Майданевич А.Г., судді: Ткаченко Б.О., Коротун О.М.)
у справі №910/6735/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юлія Тревел"
до Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк"
про зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Юлія Тревел" (далі за текстом також - ТОВ "Юлія Тревел") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк" (далі за текстом також - АТ "Міжнародний резервний банк", банк) про зобов`язання включити суму кредиторських вимог у розмірі 1 729 287,18 грн до реєстру акцептованих вимог кредиторів та внести зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів, яким акцептувати кредиторські вимоги ТОВ "Юлія Тревел" у розмірі 1 729 287,18 грн.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що у період 2016-2017 роки з його рахунку, відкритого в АТ "Міжнародний резервний банк", було безпідставно та без відома позивача переведено кошти в сумі 1 729 287,18 грн, у зв`язку з чим останній 26.03.2022 в порядку частини п`ятої статті 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі за текстом також - Закон про систему гарантування вкладів) звернувся до відповідача із заявою про кредиторські вимоги, однак останній вказані вимоги не включив до реєстру акцептованих вимог кредиторів, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.
3. Заперечуючи позовні вимог, відповідач зазначає, що:
(1) умови пункту 3.1.4 укладеного з позивачем договору торгового еквайрингу від 22.10.2015 ЕК 3041994 передають право банку списувати грошові кошти, зокрема, у випадку здійснення торговцем платежів, визнаних шахрайською операцією відповідно до положень Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (далі за текстом також - Закон про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів);
(2) у період з 08.01.2016 до 10.01.2016 відділ фрод-моніторингу банку зафіксував в торгових точках торговця проведення великої кількості підозрілих операцій з застосуванням реквізитів платіжних карт, емітованих банківськими установами США. Станом на сьогоднішній день триває досудове розслідування в рамках кримінального провадження №12016100020000292, жодних судових рішень/вироків по вищенаведеним фактам не було, а відтак кредиторська заборгованість позивача, яка обліковується на рахунку 29245013041994 "Підозра шахр.операцій по торг.екв. ТОВ "Юлія Тревел", складає 1 783 487,68 грн та на теперішній час не включена до реєстру кредиторів АТ "Міжнародний резервний банк" у зв`язку з проведенням торговцем підозрілих шахрайських операцій через Р0S-термінали і які не повернені до банку.
4. У відзиві відповідач заявив про застосування позовної давності.
Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
5. ТОВ "Юлія Тревел" відкрило в Акціонерному товаристві "Сбербанк", правонаступником якого є АТ "Міжнародний резервний банк", поточний рахунок НОМЕР_1 .
6. 11.01.2016 на вказаний рахунок ТОВ "Юлія Тревел" надійшли грошові кошти в сумі 525 600,18 грн та в сумі 1 203 687 грн.
7. 27.07.2016 з цього рахунку було здійснено списання грошових коштів в сумі 54 200 грн з призначенням платежу "списання коштів у спірній транзакції по ПК 546632**5706 за 10/01/16 за результатами розслідування СЗ УПСІ №1069/09 від 22/07/16".
8. 24.07.2017 з цього рахунку було здійснено перерахування грошових коштів у сумі 1 675 087,18 грн з призначенням платежу "перерахування коштів згідно сл.записки УПСІ №953/09 від 21/07/17".
9. Вказані відомості підтверджуються банківською випискою за рахунком НОМЕР_1 за період з 01.01.2014 по 25.10.2021.
10. Загальна сума списаних з рахунку позивача коштів склала 1 729 287,18 грн.
11. Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 25.02.2022 №91-рш/БТ "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк" та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25.02.2022 №131 "Про початок процедури ліквідації АТ "Міжнародний резервний банк" та делегування повноважень ліквідатора банку" розпочато процедуру ліквідації Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк".
12. ТОВ "Юлія Тревел" у порядку частини п`ятої статті 45 Закону про систему гарантування вкладів звернулось до АТ "Міжнародний резервний банк" із заявою вiд 25.03.2022 вих. №25/03 про кредиторські вимоги на загальну суму 1 729 287,18 грн.
13. У подальшому позивач направив на адресу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Міжнародний резервний банк" Луньо Іллі Вікторовичу звернення від 15.04.2022 №15/04 щодо результатів розгляду вищевказаної заяви про кредиторські вимоги та адвокатський запит від 12.05.2022 з проханням повідомити про результати її розгляду.
14. АТ "Міжнародний резервний банк" в листі від 17.06.2022 вих. №1267 повідомило, що кредиторські вимоги ТОВ "Юлія Тревел" включено до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "Міжнародний резервний банк" на підставі балансових даних банку, а щодо отримання інформації про розмір кредиторських вимог ТОВ "Юлія Тревел", які включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "Міжнародний резервний банк", є необхідним сплатити комісію за надання довідки.
15. Листом від 23.06.2022 Адвокатське об`єднання "Кучак та партнери", яке діяло від імені ТОВ "Юлія Тревел", звернулось на адресу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Міжнародний резервний банк" Луньо Іллі Вікторовича з проханням надати довідку про включення вимог АТ "Міжнародний резервний банк" до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "Міжнародний резервний банк".
16. У відповідь на це звернення листом від 27.07.2022 вих. №2072 АТ "Міжнародний резервний банк" повідомило, що відповідно до даних автоматизованої банківської системи на дату запровадження процедури ліквідації АТ "Міжнародний резервний банк" 25.02.2022 на рахунках ТОВ "Юлія Тревел" залишки коштів були відсутні.
Враховуючи зазначене, ТОВ "Юлія Тревел" не є кредитором АТ "Міжнародний резервний банк" у зв`язку з непідтвердженням вимоги ТОВ "Юлія Тревел" фактичним даним, що містяться у розпорядженні банку, а інформацію, яку надано АТ "Міжнародний резервний банк" від 17.06.2022 за №1267, у відповіді на запит від 12.05.2022 просило вважати помилковою та такою, що не відповідає дійсності.
17. 05.12.2022 ТОВ "Юлія Тревел" листом вих. №05/12 звернулось на адресу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Міжнародний резервний банк" Луньо Іллі Вікторовича із проханням надати інформацію та документи щодо підстав списання грошових коштів та подальший рух грошових коштів у загальній сумі 1 729 287,18 грн.
18. АТ "Міжнародний резервний банк" листом від 14.12.2022 вих. №4090 повідомило ТОВ "Юлія Тревел", що для отримання вказаної інформації необхідно надати додаткові документи.
19. Листом від 21.03.2023 вих. №21/03 ТОВ "Юлія Тревел" повторно звернулось на адресу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Міжнародний резервний банк" Луньо Іллі Вікторовича з проханням надати ТОВ "Юлія Тревел" як володільцю поточного рахунку НОМЕР_1 інформацію та документи щодо спірних транзакцій, проведених без відома ТОВ "Юлія Тревел".
20. Відповіді на цей лист АТ "Міжнародний резервний банк" не надало, кредиторські вимоги ТОВ "Юлія Тревел" на загальну суму 1 729 287,18 грн залишаються нерозглянутими.
21. 29.10.2015 ТОВ "Юлія Тревел" (торговець) та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії", правонаступником якого є АТ "Міжнародний резервний банк" (банк), уклали договір торгового еквайрингу ЕК 3041994, за умовами пункту 1.1 якого банк бере на себе зобов`язання здійснювати технологічне, інформаційне обслуговування торговця ("Послуги еквайрингу") з метою забезпечення розрахунків між торговцем і держателями за операціями у торговця із застосуванням карток для оплати вартості реалізованих торговцем товарів, робіт чи послуг відповідно до вимог законодавства України, договору та умов. Торговець бере на себе зобов`язання оплачувати банку послуги еквайрингу в порядку та на умовах, визначених договором та умовами.
22. Відповідно до пункту 2.1 договору торгового еквайрингу реквізити торговця для зарахування відшкодування по операціям у торговця з картками: банк торговця - АТ "Сбербанк Росії"; номер рахунку торговця в банку торговця АТ "Сбербанк Росії" - 26000013041994.
23. Підпункт 3.1.4 пункту 3.1 договору торгового еквайрингу передбачає, що торговець доручає (надає право) банку списувати після укладення цього договору з будь-яких рахунків торговця, відкритих в банку, в національній та/або іноземній валюті на дату укладення цього договору, у тому числі, але не виключно, зазначених у цьому пункті даного договору нижче, а також з інших рахунків, які відкриті та/або будуть відкриті торговцем в банку в майбутньому протягом дії цього договору, грошові кошти на рахунки банку, зокрема, але не виключно в наступних випадках /з метою оплати торговцем наступних платежів: операція у торговця, що здійснена в місці реалізації товарів (робіт, послуг) торговця, визнана платіжною системою/банком-емітентом шахрайською операцією.
24.  Як зазначає відповідач:
- в торговій точці позивача по вул. Лариси Руденко, 6-А в м. Києві, оф. 619 (TermID S1870375) проведено 75 операцій з оплати наданих послуг із застосуванням реквізитів 67 платіжних карт, емітованих банками США. Операції проводились шляхом вводу номерів карток, без застосування пін-кодів. Із загальної кількості проведених транзакцій успішними виявились 20 операцій на загальну суму 646 280 грн, у проведенні 55 операцій було відмовлено;
- у цей період проведено 48 операцій із застосуванням даних 29 платіжних карт, емітованих банками США, в торговій точці торговця по вул. Марини Раскової в м. Києві, оф. 507 (TermID S1870730). Із загальної кількості проведених операцій 23 транзакції на загальну суму 1 227 000 грн виявились успішними, у проведенні 25 операцій відмовлено;
- 11.01.2016 на поточний рахунок НОМЕР_2 (980) надійшло відшкодування по операціям торгового еквайрингу на загальну суму 1 729 306,80 грн, які були заблоковані на підставі розпорядження УПСІ від 11.01.2016 у зв`язку із підозрою у шахрайських діях з боку торгової точки шляхом встановлення ліміту видаткових операцій по рахунку торговця на загальну суму 1 873 280 грн;
- 12.01.2016 на адресу начальника Департаменту кіберполіції Національної поліції України Демедюка С.В. відповідач направив заяву про вчинення кримінального правопорушення №1/4/24-1-1;
- за результатами цього звернення було відкрито кримінальне провадження №12016100020000292 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 Кримінального кодексу України (далі за текстом також - КК).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
25. Господарський суд міста Києва рішенням від 24.09.2025 у справі №910/6735/25 у задоволенні позовних вимог відмовив.
26. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що:
(1) відповідач дотримався процедури зупинення фінансових операцій, передбаченої Законом про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів;
(2) за відсутності прийнятого правоохоронними органами рішення про наявність/відсутність обґрунтованих підозр у вчиненні особою кримінального правопорушення, відсутні підстави для скасування рішення про продовження зупинення відповідних фінансових операцій;
(3) враховуючи відсутність підстав для скасування рішення про продовження зупинення відповідних фінансових операцій у порядку Закону про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, вимоги про включення кредиторської заборгованості ТОВ "Юлія Тревел" у сумі 1 729 287,18 грн до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "Міжнародний резервний банк" є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню;
(4) з огляду на відмову в задоволенні позову за недоведеністю порушення прав позивача, відсутні підстави для застосування позовної давності.
27. Північний апеляційний господарський суд постановою від 20.04.2026 рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2025 у справі №910/6735/25 скасував та прийняв нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ "Юлія Тревел" задовольнив повністю. 
Зобов`язав АТ "Міжнародний резервний банк" включити суму кредиторських вимог ТОВ "Юлія Тревел" у розмірі 1 729 287,18 грн до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "Міжнародний резервний банк" та внести зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "Міжнародний резервний банк", якими акцептувати кредиторські вимоги ТОВ "Юлія Тревел" у розмірі 1 729 287,18 грн. 
Стягнув з АТ "Міжнародний резервний банк" на користь ТОВ "Юлія Тревел" 2 466 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, 3 699 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги. 
28. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що:
(1) неакцептування відповідачем заявлених 26.03.2022 кредиторських вимог позивача у розмірі 1 729 287,18 грн є порушенням вимог Закону про систему гарантування вкладів та Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, та прав позивача на включення його до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "Міжнародний резервний банк";
(2) дії АТ "Міжнародний резервний банк" щодо зупинення фінансових операцій за рахунком клієнта мають відповідати, зокрема, вимогам Закону про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів у редакції від 01.01.2016;
(3) відповідач не надав будь-якого рішення спеціально уповноваженого органу про подальше зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій), як і не надав і доказів повідомлення ним центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення про здійснення позивачем прибуткових фінансових операцій та/або спробу останнього здійснити видаткові фінансові операції.
Оскільки відповідач не дотримався процедур здійснення обмежень, визначених згаданим Законом, та строків їх застосування, зупинення відповідачем фінансових операцій є неправомірним;
(4) з огляду на те, що строк зупинення, встановлений частиною п`ятою статті 17 Закону про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів закінчився, а банк не поновив проведення фінансових операцій щодо рахунку позивача та протягом майже десяти років безпідставно зберігає на своєму рахунку кошти у загальній сумі 1 729 287, 18 грн, які були списані з поточного рахунку позивача, такі кошти мають бути повернуті на рахунок позивача;
(5) за відсутності обвинувального вироку суду, наявність відкритого кримінального провадження не може містити жодних позицій щодо винуватості, навіть у вигляді припущень стосовно такої винуватості.
Матеріали справи не містять доказів, що стосовно позивача та його посадових осіб здійснюються/здійснювались будь-які слідчі (розшукові) дії, а ТОВ "Юлія Тревел" є учасником відповідного кримінального провадження;
(6) позивач заявив вимогу щодо включення його кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог у зв`язку з бездіяльністю/відмовою відповідача у визнанні таких вимог та їх внесенні до реєстру вимог кредиторів, про яку за матеріалами справи стало відомо лише з листа АТ "Міжнародний резервний банк" від 27.07.2022 вих.2072, а тому позивач не пропустив позовну давність.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи інших учасників справи
29. АТ "Міжнародний резервний банк" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить, зокрема, скасувати повністю постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 і залишити у силі повністю рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2025 у справі №910/6735/25 про відмову у позові.
30. Підставою касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції у цій справі скаржник вважає наявність випадків, передбачених пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом також - ГПК), зазначаючи, що:
(1) суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 20.06.2018 у справі №697/2751/14-ц, щодо застосування статей 257, 261, 267 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК);
(2) відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини п`ятої статті 23 Закону про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів у взаємозв`язку зі статтями 45, 52 Закону про систему гарантування вкладів за наявності незавершеного кримінального провадження, де спірні кошти зафіксовані як предмет злочину.
А саме, чи може суто процедурне порушення функціонуючим банком 30-денного строку тимчасового зупинення операцій (визначеного частиною п`ятою статті 23 Закону про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів) у минулому, автоматично трансформувати спірний фродовий актив у безспірне цивільно-правове зобов`язання (борг) банку в стадії ліквідації, якщо щодо цих коштів триває активне кримінальне провадження за фактом шахрайства?
Крім того, скаржник зазначає, що судом порушено баланс доказування та принципу вірогідності доказів (статті 74, 79 ГПК).
31. Доводи скаржника зводяться до того, що:
(1) апеляційний суд застосував частину п`яту статті 23 Закону про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів як безумовну санкцію проти банку, тоді як перевищення останнім 30-денного строку є порушенням ним суто процесуальних обов`язків перед фінансовим регулятором і тягне за собою відповідальності банку перед відповідним державним органом. 
Закінчення цього строку не усуває з операцій ознак кібершахрайства, не легалізує їх і не перетворює спірний платіжний актив на безспірний борг, а також не є юридичним актом виникнення цивільних прав та обов`язків у розумінні статті 11 ЦК;
(2) до моменту винесення вироку суду або ухвали про закриття справи правове походження спірних коштів, які в рамках кримінального процесу є предметом злочину, залишається юридично невизначеним.
Тоді як в силу статей 45, 52 Закону про систему гарантування вкладів ліквідатор банку наділений виключним матеріально-правовим обов`язком включати до реєстру кредиторів лише безспірні зобов`язання, підтверджені первинним бухгалтерським обліком. 
Наявність активного кримінального розслідування за фактом шахрайства з цими коштами позбавляє майнову вимогу позивача ознаки безспірності;
(3) фактично апеляційний суд створив протиправний прецедент, надавши суто процедурній нормі публічного права (частині п`ятій статті 23 Закону про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів) пріоритет над матеріальним кримінальним процесом та спеціальним ліквідаційним законодавством.
Суд фактично дозволив клієнту, щодо операцій якого триває слідство, обійти вимогу безспірності кредиторських вимог лише на тій підставі, що банк перевищив строк зупинення фінансових операцій під час комплаєнс-перевірки;
(4) застосувавши частину п`яту статті 23 Закону про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, апеляційний суд повністю проігнорував умову договору щодо резервування фродових коштів.
Суд вчинив неправомірне втручання у свободу договору, фактично знівелювавши договірне право банку на захист платіжної системи від кібершахрайства. 
Закінчення публічних строків фінмоніторингу не могло скасувати чи припинити дію приватних умов господарського договору еквайрингу, які продовжували діяти між сторонами;
(5) застосувавши норму частини п`ятої статті 23 Закону про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів для підтвердження правопорушення банку 10-річної давнини, апеляційний суд зобов`язаний був застосувати і наслідки спливу позовної давності за статтею 267 ЦК (загальний трирічний строк сплив у 2020 році, тоді як за умови проявлення належної обачності позивач повинен був зафіксувати утримання коштів на 31-й день після їх зупинення у 2017 році).
32. ТОВ "Юлія Тревел" подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
33. Заперечення позивача зводяться до того, що:
(1) банк не наводить жодного належного та допустимого доказу того, що товариство фактично отримувало виписки за рахунком, банківські повідомлення чи інші документи, з яких достеменно довідалося або об`єктивно могло довідатися про спірне списання коштів саме у 2016- 2017 роках;
Протягом 2016- 2023 років банк систематично ухилявся від надання товариству інформації про підстави та обставини спірного списання коштів: на численні звернення позивача 2022- 2023 років банк або не відповідав, або вимагав надання додаткових документів, або взагалі заперечував наявність кредиторських вимог товариства, попри власний лист від 17.06.2022 №1267 про включення цих вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів. 
Така поведінка банку спрямована на приховування інформації про підстави списання коштів, а також є додатковим підтвердженням того, що товариство об`єктивно не мало і не могло мати доступу до повної інформації про порушення свого права раніше листопада 2021 року.
Посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №697/2751/14-ц є безпідставними, так як висновки цієї постанови стосуються інших фактичних обставин (витребування майна, яке вибуло з володіння власника поза його волею) і не спростовують встановленого судом апеляційної інстанції факту, коли саме позивач довідався про порушення свого права;
(2) усталена практика Верховного Суду виходить із прямо протилежного підходу до того, який обстоює скаржник, а саме визначає, що строки зупинення фінансових операцій, встановлені законом, не є формальністю у відносинах виключно між банком і державним регулятором - вони є межею, в рамках якої закон допускає обмеження приватного цивільного права клієнта розпоряджатися власними коштами (стаття 1074 ЦК). Сплив цього строку без законних підстав для подальшого утримання коштів означає відновлення права клієнта на безперешкодне розпорядження коштами в силу прямої вказівки закону, а не адміністративну формальність, що не має значення для цивільних правовідносин. 
У цій справі суд апеляційної інстанції встановив, що кошти товариства утримувалися банком на внутрішньому транзитному рахунку значно довше встановленого законом 30-денного строку - фактично понад сім та понад вісім років (списання здійснено 27.07.2016 та 24.07.2017, тоді як кошти надійшли на рахунок товариства ще 11.01.2016). 
Жодних доказів того, що упродовж усього цього часу зберігалися законні підстави для подальшого зупинення операцій у порядку, передбаченому Законом про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів (зокрема, рішення спеціально уповноваженого органу про продовження строку в межах встановленого законом ліміту в 30 робочих днів), банк не надав;
(3) ТОВ "Юлія Тревел" не визнанане підозрюваним чи обвинуваченим у кримінальному провадженні, жодного процесуального рішення щодо причетності посадових осіб або самого товариства до вчинення кримінального правопорушення матеріали справи не містять. 
Сам факт існування кримінального провадження щодо невстановлених осіб не може автоматично породжувати презумпцію вини власника рахунку, з якого банк здійснив безпідставне списання коштів, і не звільняє банк від цивільно-правового обов`язку повернути клієнту кошти, утримані з порушенням установлених Законом про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів строків та порядку;
(4) кошти у спірному розмірі фактично надійшли на поточний рахунок товариства та обліковувалися на ньому як кошти товариства, а отже їх подальше списання банком в односторонньому порядку без судового рішення, без вироку суду та без дотримання строків, передбачених Законом про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, є прямим порушенням договору банківського рахунку та норм цивільного законодавства, незалежно від паралельного перебігу кримінального провадження;
(5) ні стаття 45, ні стаття 52 Закону про систему гарантування вкладів не ставлять акцептування вимог кредитора в залежність від наявності чи відсутності вироку суду у кримінальному провадженні щодо третіх осіб. 
Кошти, які обліковувалися на рахунку клієнта банку на момент введення тимчасової адміністрації/початку ліквідації є коштами цього клієнта, доки зворотне не встановлено в порядку, визначеному Законом про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів (зокрема, рішенням суду в порядку цивільного або кримінального судочинства, що набрало законної сили), а не на розсуд ліквідатора банку;
(6) свобода договору, закріплена статтею 627 ЦК, не є необмеженою, зокрема, договірне регулювання не може скасовувати чи обходити імперативні норми закону, що встановлюють виключний перелік підстав для обмеження права власності клієнта на кошти, розміщені на банківському рахунку;
(7) заявляючи про фродовий характер операцій, банк не надав суду жодного судового рішення, що набрало законної сили, яким би встановлювався факт вчинення кримінального правопорушення товариством або пов`язаними з ним особами, а обмежився власними внутрішніми службовими записками та листом слідчого органу про триваюче досудове розслідування. 
Таких доказів недостатньо для висновку про обґрунтованість безстрокового утримання коштів клієнта.
Документи, якими скаржник обґрунтовує фродовий характер спірних операцій (заява про вчинення кримінального правопорушення, службові записки Управління безпеки Банку та Управління платіжних систем та інструментів тощо), не відповідають установленим процесуальним законом критеріям належності, допустимості та достовірності доказів.
Позиція Верховного Суду 
34. Предметом спору в цій справі є наявність/відсутність підстав для зобов`язання банку включити суму кредиторських вимог позивача у розмірі 1 729 287,18 грн до реєстру акцептованих вимог кредиторів та внести зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів, яким акцептувати кредиторські вимоги останнього в розмірі 1 729 287,18 грн.
35. У аспекті предмета спору, висновків судів попередніх інстанцій, а саме суду апеляційної інстанції, який скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове про задоволення таких вимог (пункт 28 цієї постанови) та доводів касаційної скарги (пункт 31 цієї постанови) у межах визначених скаржником підстав касаційного оскарження (пункт 30 цієї постанови), під час касаційного перегляду оскаржуваної постанови апеляційного суду підлягає з`ясуванню питання правомірності зобов`язання банку включити суму кредиторських вимог позивача у розмірі 1 729 287,18 грн, які надійшли на рахунок позивача, відкритий у відповідача, та були заблоковані (списані) останнім шляхом зупинення фінансових операцій відповідно до Закону про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів.
Щодо доводів скаржника в частині визначеної ним підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК
36. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
37. Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
38. Верховний Суд вже неодноразово зазначав, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі №908/2287/17 та постановах Верховного Суду від 23.05.2023 у справі №910/10442/21, від 30.05.2023 у справі №918/707/22, від 24.07.2024 у справі №912/1863/23, від 08.08.2024 у справі №906/446/23, від 08.08.2024 у справі №906/497/23, від 10.12.2024 у справі №904/5475/23, від 04.02.2025 у справі №909/996/22.
39. У разі подання касаційної скарги на підставі вказаного пункту, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи (постанови Верховного Суду від 30.05.2023 у справі №918/707/22, від 12.09.2023 у справі №916/1828/22, від 19.03.2024 у справі №910/6141/22, від 08.08.2024 у справі №906/446/23, від 08.08.2024 у справі №906/497/23, від 04.02.2025 у справі №909/996/22).
40. Тобто, в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК, окрім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи та наведені скаржником обґрунтування, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми мають бути застосовані у спірних правовідносинах).
41. Обґрунтовуючи визначену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК підставу касаційного оскарження із зазначенням про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини п`ятої статті 23 Закону про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів у взаємозв`язку зі статтями 45, 52 Закону про систему гарантування вкладів за наявності незавершеного кримінального провадження, де спірні кошти зафіксовані як предмет злочину.
42. Скаржник наголошує, що правова колізія, яка потребує вирішення Верховним Судом, полягає у тому, чи може суто процедурне порушення функціонуючим банком 30-денного строку тимчасового зупинення операцій (визначеного частиною п`ятою статті 23 Закону про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів) у минулому автоматично трансформувати спірний фродовий актив у безспірне цивільно-правове зобов`язання (борг) банку в стадії ліквідації, якщо щодо цих коштів триває активне кримінальне провадження за фактом шахрайства?
43. У межах наведеного за текстом касаційної скарги обґрунтування скаржник наголошує, що:
(1) перевищення банком 30-денного строку зупинення фінансових операцій є порушенням банку суто процесуальних обов`язків перед фінансовим регулятором; закінчення цього строку не усуває з операцій ознак кібершахрайства, не легалізує їх і не перетворює спірний платіжний актив на безспірний борг;
(2) надавши суто процедурній нормі публічного права (частині п`ятій статті 23 Закону про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів) пріоритет над матеріальним кримінальним процесом та спеціальним ліквідаційним законодавством, суд апеляційної інстанції фактично створив протиправний прецедент, дозволивши клієнту, щодо операцій якого триває слідство, обійти вимогу безспірності кредиторських вимог лише на тій підставі, що банк перевищив строк зупинення фінансових операцій під час комплаєнс-перевірки;
(3) суд повністю проігнорував умову договору щодо резервування фродових коштів (знівелював договірне право банку на захист платіжної системи від кібершахрайства), вчинивши неправомірне втручання у свободу договору, адже закінчення публічних строків фінмоніторингу не могло скасувати чи припинити дію приватних умов господарського договору еквайрингу, які продовжували діяти між сторонами;
(4) до моменту винесення вироку суду або ухвали про закриття справи правове походження спірних коштів, які в рамках кримінального процесу є предметом злочину, залишається юридично невизначеним, що позбавляє майнову вимогу позивача ознак безспірності, тоді як в силу статей 45, 52 Закону про систему гарантування вкладів ліквідатор банку наділений виключним матеріально-правовим обов`язком включати до реєстру кредиторів лише безспірні зобов`язання, підтверджені первинним бухгалтерським обліком. 
44. Фактично скаржник намагається довести, що незважаючи на допущене банком порушення строків зупинення фінансових операцій щодо коштів, які надійшли на рахунок позивача (непоновлення ним проведення фінансових операцій щодо таких коштів у визначений законом строк), сама лише наявність кримінального провадження, в рамках якого такі грошові кошти зафіксовані як предмет злочину, позбавляє кредиторські вимоги позивача ознак безспірності та, відповідно, є підставою для їх відхилення ліквідатором.
45. Водночас наведене скаржником обґрунтування, в межах визначеної ним підстави касаційного оскарження (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК), жодним чином не спростовує висновки суду апеляційної інстанції, який, задовольняючи позовні вимоги, серед іншого, виходив з того, що відповідач не дотримався процедур здійснення обмежень, визначених Законом про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів у редакції від 01.01.2016, та строків їх застосування, з огляду на що зупинення ним (відповідачем) фінансових операцій є неправомірним, а збереження протягом майже десяти років на своєму рахунку коштів у загальній сумі 1 729 287, 18 грн, які були списані з поточного рахунку позивача, - безпідставним. Скаржник лише наголошує на тому, що перевищення банком 30-денного строку зупинення фінансових операцій є процедурним порушенням банку суто процесуальних обов`язків перед фінансовим регулятором, закінчення цього строку не усуває з операцій ознак кібершахрайства, не легалізує їх і не перетворює спірний платіжний актив на безспірний борг. 
46. Водночас скаржник не наводить жодної норми, яка б визначала відповідне порушення (перевищення банком 30-денного строку зупинення фінансових операцій) як процедурне порушення банку суто процесуальних обов`язків перед фінансовим регулятором, наслідком якого може бути лише відповідальність банку перед відповідним державним органом.
47. Тоді як апеляційний суд, виснуючи про неправомірність зупинення банком фінансових операцій через недотримання останнім процедур здійснення обмежень, визначених Законом про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів у редакції від 01.01.2016, та строків їх застосування, виходив з того, що:
1) обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом (стаття 1074 ЦК);
(2) випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження коштами, які знаходяться на його рахунку, передбачені спеціальним законодавством, зокрема Законом про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів у редакції від 01.01.2016, проте здійснення обмежень відповідно до цього Закону є чітко регламентованим за термінами та процедурою, що очевидно не дотримані відповідачем у застосуванні обмежень з розпорядження коштами позивача.
Постанови Верховного Суду від 20.02.2020 у справі №201/16367/16, від 01.04.2020 у справі №712/580/16-ц, від 13.04.2020 у справі №263/3736/17 та від 17.06.2020 у справі №460/5096/15-ц, а також постанова від 14.02.2020 у справі №753/15983/16-ц, у якій Верховний Суд виснував, що блокування карткового рахунку є правомірним лише у випадку подальшого вчинення банком дій, визначених Законом про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, а також за умови дотримання строків зупинення фінансових операцій та блокування картки;
(3) відповідач не надав будь-якого рішення спеціально уповноваженого органу про подальше зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій), як не надав і доказів, які дії спеціально уповноваженого органу, передбачені часиною п`ятою статті 17 вказаного Закону, було застосовано для продовження зупинення відповідних (відповідної) фінансових (фінансової) операцій, а також доказів повідомлення ним центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення про здійснення позивачем прибуткових фінансових операцій та/або спробу останнього здійснити видаткові фінансові операції, що скаржник у межах визначеної підстави касаційного оскарження (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК) жодним чином не спростовує, зокрема, у аспекті своїх посилань на умови договору торгового еквайрингу щодо резервування фродових коштів, у межах яких скаржник не доводить, що надане банку в межах свободи договору за статтею 627 ЦК право на списання відповідних коштів свідчить про законність їх збереження (утримання) останнім понад визначений Законом про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів строк для зупинення фінансових операцій, а саме протягом майже десяти років, як встановив апеляційний суд.
48. Стверджуючи про те, що наявність кримінального провадження, у якому спірні грошові кошти є предметом злочину, позбавляє кредиторські вимоги позивача ознак безспірності та, відповідно, є підставою для відхилення ліквідатором кредиторських вимог позивача, скаржник у межах визначеної ним підстави касаційного оскарження та поставленого перед Судом питання посилається на норми статей 45, 52 Закону про систему гарантування вкладів, зазначаючи, що в силу таких (норм) ліквідатор банку наділений виключним матеріально-правовим обов`язком включати до реєстру кредиторів лише безспірні зобов`язання, підтверджені первинним бухгалтерським обліком.
49. Проте вказані норми Закону про систему гарантування вкладів (стаття 45 Оголошення про ліквідацію банку, стаття 52 Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів) не передбачають обов`язку ліквідатора банку включати до реєстру кредиторів лише безспірні зобов`язання, як і не визначають, що наявність кримінального провадження, у якому спірні грошові кошти є предметом злочину, позбавляє кредиторські вимоги щодо таких коштів ознак безспірності та, відповідно, є підставою для їх відхилення ліквідатором. 
50. Наведене виключає можливість формування висновків щодо застосування частини п`ятої статті 23 (статті 17 в редакції на дату вчинення банком дій щодо зупинення фінансових операцій) Закону про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів у взаємозв`язку зі статтями 45, 52 Закону про систему гарантування вкладів в аспекті поставленого скаржником питання, зокрема з огляду на те, що положення пункту 3 частини другої статті 287 ГПК спрямовані на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору, тоді як визначені скаржником норми Закону про систему гарантування вкладів не врегульовують спірні у цій справі правовідносини щодо включення кредиторських вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку у визначений скаржником спосіб, а саме не визначають обов`язок ліквідатора включити (акцептувати) до такого реєстру лише безспірні кредиторські вимоги.
51. Крім цього Суд враховує, що скаржник у межах наведених обґрунтувань жодним чином не спростовує висновки суду апеляційної інстанції стосовно того, що неакцептування відповідачем заявлених 26.03.2022 кредиторських вимог позивача є порушенням вимог Закону про систему гарантування вкладів та Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, та прав позивача на включення його до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, які (висновки) обумовлені тим, що:
(1) за нормами згаданого Положення кредитор - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов`язань; у разі відмови заявника кредиторських вимог від надання копій первинних документів, які можуть бути підставою підтвердження кредиторських вимог, такі вимоги відхиляються, про що письмово повідомляється заявник кредиторських вимог;
(2) в силу вимог цього Положення, яке розроблено з метою реалізації вимог статей 29, 45, 46, 49, 52 Закону про систему гарантування вкладів, кошти на рахунках клієнтів банку - юридичних осіб, що були обмежені на розпорядження (арештовані), відповідно до вимог законодавства України відносяться до вимог кредиторів сьомої черги, а наявність обмеження у використанні не може бути підставою для відхилення таких вимог.
52. Як не спростовує й висновків стосовно того, що за відсутності обвинувального вироку суду, наявність відкритого кримінального провадження не може містити жодних позицій щодо винуватості, навіть у вигляді припущень стосовно такої винуватості, виснуючи про що, суд апеляційної інстанції врахував, що матеріали справи не містять доказів, що відносно позивача та його посадових осіб здійснюються/здійснювались будь-які слідчі (розшукові) дії, а ТОВ "Юлія Тревел" є учасником відповідного кримінального провадження.
53. Також Суд враховує, що посилаючись на те, що ліквідатор банку не мав права акцептувати в 2022 році кредиторські вимоги позивача на спірні грошові кошти, наявність кримінального розслідування щодо яких за фактом шахрайства позбавляє їх ознак безспірності, оскільки це означало б легалізацію потенційного кримінального доходу через ліквідаційну процедуру, скаржник не наводить жодної правової норми:
- за якою банк, який перебуває в процесі ліквідації, задля уникнення легалізації потенційного кримінального доходу через ліквідаційну процедуру має право/обов`язок понад визначений Законом про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів строк для зупинення фінансових операцій, а саме протягом майже десяти років, як встановив апеляційний суд, утримувати такі кошти на своєму рахунку до моменту винесення вироку суду або ухвали про закриття справи в рамках відповідного кримінального провадження;
- яка визначає подальше спрямування та/або особу набувача таких коштів як потенційно кримінального доходу у випадку, якщо процедура ліквідації банку закінчиться раніше ніж у відповідній кримінальній справі буде винесення вироку суду або ухвали про закриття справи, за відсутності яких, на переконання скаржника, включення (акцептування) кредиторських вимог позивача на такі кошти до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку є неможливим через юридичну невизначеність їх походження
54. З огляду на викладене та враховуючи, що скаржник у межах визначеної ним підстави касаційного оскарження (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК) не спростовує висновків апеляційного суду, які покладені в основу рішення про задоволення вимог про зобов`язання банку включити суму кредиторських вимог позивача у розмірі 1 729 287,18 грн до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку та внести зміни до такого реєстру, яким акцептувати кредиторські вимоги останнього в розмірі 1 729 287,18 грн, а фактично висловлює лише свою позицію стосовно того, що незважаючи на допущене банком порушення строків зупинення фінансових операцій щодо коштів, які надійшли на рахунок позивача (непоновлення ним проведення фінансових операцій щодо таких коштів протягом встановленого законом строку), внаслідок якого (порушення), як встановив суд, банк безпідставно протягом майже десяти років зберігає (утримує) на своєму рахунку грошові коштів, які були списані з поточного рахунку позивача, сама лише наявність кримінального провадження позбавляє кредиторські вимоги позивача ознак безспірності та, відповідно, є підставою для відхилення ліквідатором кредиторських вимог позивача.
55. У контексті зазначеного Суд звертає увагу, що на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права (постанова Великої Палати Верховного суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц).
56. Формування Верховним Судом висновку щодо застосування певних норм права має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи як положення чинного законодавства, так і встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи, та не може здійснюватися поза визначеними статтею 300 ГПК межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
57. З огляду на зазначене, Суд не вбачає підстав для формування у мажах встановлених та врахованих апеляційним судом фактичних обставин цієї справи висновку в межах визначеної скаржником підстави касаційного оскарження (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК) щодо питання застосування частини п`ятої статті 23 (статті 17 в редакції та дату вчинення банком дій щодо зупинення фінансових операцій) Закону про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів у взаємозв`язку зі статтями 45, 52 Закону про систему гарантування вкладів та поставленого на вирішення Суду питання, яке фактично виходить за межі визначеного цими нормами правового регулювання спірних у цій справі правовідносин.
Щодо доводів скаржника в частині визначеної ним підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК
58. Заперечуючи висновки суду апеляційної інстанції, який за результатами розгляду поданої відповідачем (скаржником) заяви про застосування до заявлених у цій справі вимог позовної даності вважав, що позивач не пропустив таку, скаржник у межах визначеної ним підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, стверджує, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 20.06.2018 у справі №697/2751/14-ц, щодо застосування статей 257, 261, 267 ЦК, а саме матеріально-правового змісту критерію "міг довідатися" (частина перша статті 261 ЦК), відповідно до яких (правових висновків) суд мав встановити не дату, коли позивачу захотілося отримати виписку, а дату, коли він мав об`єктивну можливість довідатися про зменшення своїх активів. Як професійний учасник господарського обороту позивач мав і міг довідатись про утримання коштів безпосередньо у 2016- 2017 роках.
59. Зокрема скаржник наголошує, що:
- задовольняючи позов через 10 років після спірних операцій еквайрингу банку, суд апеляційної інстанції грубо порушив мету інституту позовної давності - забезпечення юридичної визначеності та захисту відповідача від позовів, що подані з пропуском позовної давності, коли докази втратили повноту.
Оскільки строк захисту права сплив у 2020 році, а відповідач заявив про це у першій та апеляційній інстанції, апеляційний суд зобов`язаний був відмовити в позові на підставі частини четвертої статті 267 ЦК;
- поєднавши факт правопорушення банку з нормою статті 261 ЦК, стає очевидним, якщо банк протиправно не повернув кошти на 31-й день після їх зупинення у 2016- 2017 роках, саме в цей момент у позивача виникло право на позов (право на судовий захист). 
Загальний трирічний строк позовної давності (стаття 257 ЦК) для примусового стягнення цих коштів або зобов`язання банку виконати зобов`язання в натурі повністю сплив у 2019- 2020 роках, тобто задовго до початку процедури ліквідації фінансової установи (лютий 2022 року).
Тоді як суд безпідставно вважав, що позивач не пропустив позовну даність, оскільки про списання коштів ТОВ "Юлія Тревел" нібито вперше довідалось лише у листопаді 2021 року після отримання банківської виписки.
60. Надаючи оцінку таким доводам скаржника з посиланням у межах визначеної ним підстави касаційного оскарження на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, Суд виходить з такого.
61. Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
62. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
63. У постанові від 20.06.2018 у справі №697/2751/14-ц, на яку в межах визначеної підстави касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК) покликається скаржник, Велика Палата Верховного Суду дійсно виснувала, що аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
64. Водночас, виснуючи про те, що позивач у цій справі не пропустив позовну давність, апеляційний суд виходив з того, що позивач заявив вимогу щодо включення його кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог у зв`язку з бездіяльністю/відмовою відповідача у визнанні таких вимог та їх внесенні до реєстру вимог кредиторів, про яку за матеріалами справи позивачу стало відомо лише з листа АТ "Міжнародний резервний банк" від 27.07.2022 вих.2072, що жодним чином не суперечить наведеній скаржником позиції Великої Палати Верховного Суду, зокрема стосовно змістового критерію "міг довідатись".
65. У цьому випадку суд апеляційної інстанції виходив з того, що про порушення права позивача на включення його кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку позивач довідався лише з листа АТ "Міжнародний резервний банк" від 27.07.2022, тоді як скаржник намагається довести пропуск позивачем позовної давності на звернення з цим позовом до суду, зокрема, з вимогами про зобов`язання банку внести кредиторські вимоги позивача до відповідного реєстру через підміну прав та зобов`язань сторін (а саме права позивача на включення його кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, яке могло виникнути в позивача, кореспондуючись відповідному обв`язку банку, лише після початку процедури ліквідації останнього (в 2022 році), правом позивача на повернення належних йому грошових коштів, розміщених на рахунку банку, на його поточний рахунок, відкритий у цьому банку, яке дійсно могло виникнути, кореспондуючись відповідному обв`язку банку, після списання банком відповідних коштів з рахунку позивача у 2016- 2017 роках. 
66. При цьому скаржник не враховує, що право позивача, яке кореспондується відповідному обов`язку банку, на повернення належних позивачу коштів, розміщених на рахунку банку, внаслідок допущених останнім порушень (перевищення 30-денного строку зупинення фінансових операцій / непоновлення ним проведення фінансових операцій щодо таких коштів протягом встановленого законом строку), яке призвело до безпідставного збереження (утримання) банком протягом тривалого часу своєму рахунку грошових коштів, які були списані з поточного рахунку позивача і залишаються його (позивача) власністю, є триваючим порушенням (безперервним невиконанням обов`язку), і позовна давність у такому порушенні не починає свій перебіг, доки триває саме порушення. 
До того ж право на повернення коштів до запровадження процедури ліквідації банку не є тотожним праву позивача вимагати включення його кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку у зв`язку із запровадженням такої процедури, яке кореспондується відповідному обов`язку банку, на включення кредиторських вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку. 
Про порушення такого свого права позивач дізнався по факту відмови йому у відповідному включенні. 
67. Задоволення позовних вимог у цій справі, а саме вимог про зобов`язання банку включити суму кредиторських вимог позивача у розмірі 1 729 287,18 грн до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку та внести зміни до такого реєстру, яким акцептувати кредиторські вимоги останнього в розмірі 1 729 287,18 грн, які позивач заявив у межах позовної давності, не порушує мету інституту парової визначності - забезпечення юридичної визначеності та захисту відповідача від позовів, що подані з пропуском позовної даності, як безпідставно стверджує скаржник, посилаючись на втрату доказами повноти, проте не конкретизуючи, які саме докази та яку повноту втратили, зокрема в аспекті визначення початку перебігу позовної давності за заявленими позивачем у цій справі вимогами.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
68. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
69. Згідно із статтею 309 ГПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
70. За результатами касаційного перегляду Верховний Суд не встановив неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена за результатами повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи і підстав для її зміни чи скасування, за мотивів наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд не вбачає.
Розподіл судових витрат 
71. За загальним правилом статті 129 ГПК у зв`язку із відмовою у задоволенні касаційної скарги, судовий збір за її подання покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
1.Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк" залишити без задоволення
2.Постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 у справі №910/6735/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий С.В. Бакуліна

Судді О.Р Кібенко 

В.І. Студенець