ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 липня 2026 року
м. Київ
справа № 1/679/12/2013
провадження № 13-4зво26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , 
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_19 ,
захисника ОСОБА_20 ,
прокурора ОСОБА_21 ,
розглянула в судовому засіданні заяву захисника -  ОСОБА_20 про перегляд за виключними обставинами вироку Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28 травня 2013 року, ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_22 з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом і
ВСТАНОВИЛА:
ЗМІСТ ПОСТАНОВЛЕНИХ У СПРАВІ РІШЕНЬ ТА ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
Зміст оскаржених рішень національних судів і встановлені обставини справи

1. Вироком Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28 травня 2013 року визнано винуватою 
ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Острожани Жашківського району Черкаської області, жительку АДРЕСА_1 , громадянку України, раніше не судиму,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 368 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною із здійсненням правосуддя та виконанням функцій держави, строком на один рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_22 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку один рік.
Речові докази вирішено зберігати у матеріалах справи.
Стягнуто з ОСОБА_22 на користь держави 15 087,86 грн судових витрат.
Запобіжний захід у виді підписки про невиїзд залишено до набрання вироком законної сили.
2. За вироком суду, ОСОБА_22 , працюючи суддею Корецького районного суду Рівненської області, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, використовуючи можливості, пов`язані з посадою, в службовому кабінеті приміщення суду на вул. Тітова, 7, м. Корець 24 листопада 2008 року близько 10 год при розгляді адміністративних матеріалів щодо ОСОБА_23 за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП)пред`явила вимогу останньому надати 51 грн за незастосування 15 діб арешту, які тут же прийняла і поклала у шухляду робочого стола. У подальшому постановою, датованою 21 листопада 2008 року, звільнила ОСОБА_23 від відповідальності за ст. 173 КУпАП у зв`язку з малозначністю.
3. 05 лютого 2009 року близько 12 год ОСОБА_22 , працюючи на тій же посаді, використовуючи можливості, пов`язані з нею, в тому ж службовому кабінеті при спілкуванні з ОСОБА_24 - сестрою ОСОБА_25 , щодо якого надійшли матеріали за ч. 1 ст. 130 КУпАП, пред`явила вимогу надати 1000 грн за застосування до ОСОБА_25 громадських робіт, які прийняла від ОСОБА_24 , коли остання їх принесла з дому. У подальшому 06 березня 2009 року справу розглянув інший суддя. ОСОБА_25 постановою судді визнано винним за ч. 1 ст. 130 КУпАП і накладено стягнення у виді штрафу в сумі 2555 грн.
4. Апеляційний суд Хмельницької області ухвалою від 26 грудня 2014 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_22 залишив без змін. 
5. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) від 27 жовтня 2015 року вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області щодо ОСОБА_22 змінено, визнано вважати ОСОБА_22 засудженою за ч. 2 ст. 368 КК у редакції Закону від 05 квітня 2001 року.
6. Кримінальну справу розглядали за Кримінально-процесуальним кодексом України 1960 року (далі - КПК 1960 року).
Зміст рішення Європейського суду з прав людини

7. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у рішенні від 11 вересня 2025 року у справі «Якимчук проти України» (заява № 26519/16) констатував порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у зв`язку з відсутністю достатніх гарантій щодо законності негласної відеозйомки в кабінеті ОСОБА_22 ; ст. 8 Конвенції у зв`язку із записом ОСОБА_24 та ОСОБА_22 ; п. 1 ст. 6 Конвенції у зв`язку з правом ОСОБА_22 постати перед судом, встановленим законом; п. 1 ст. 6 Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю провадження; ст. 13 Конвенції у зв`язку з відсутністю ефективних засобів юридичного захисту щодо надмірної тривалості провадження.
8. Крім того, ЄСПЛ постановив, що немає потреби розглядати решту скарг, поданих за п. 1, підп. «b» п. 3 ст. 6 та ст. 13 Конвенції.
9. ЄСПЛ присудив  ОСОБА_22 1600 євро як відшкодування моральної шкоди, а також 1500 євро як компенсацію судових та інших витрат.
ПОЗИЦІЯ ЗАЯВНИКА Й ІНШИХ УЧАСНИКІВ СУДОВОГО ПРОВАДЖЕННЯ

10. Захисник ОСОБА_20 , яка діє в інтересах ОСОБА_22 , посилаючись на зазначене рішення міжнародної судової установи, звернулася до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) із заявою про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) вироку Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28 травня 2013 року, ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2014 року та ухвали ВССУ від 27 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_22 .
11. На обґрунтування заяви захисник зазначає, що, як установлено рішенням ЄСПЛ від 11 вересня 2025 року, ключові докази сторони обвинувачення у кримінальній справі щодо ОСОБА_22 були отримані внаслідок проведення оперативно-розшукових та оперативно-технічних заходів у межах оперативно-розшукової справи № 1208 із порушенням гарантій, передбачених ст. 8 Конвенції.
12. За твердженням заявника, саме результати прихованого відеоспостереження у службовому кабінеті судді, аудіозаписи розмов та матеріали оперативно-розшукової справи були використані як докази сторони обвинувачення та покладені судами в основу обвинувального вироку, який апеляційним судом залишено без змін.
13. Захисник вважає, що у зв`язку з установленими ЄСПЛ порушеннями докази, отримані з недотриманням вимог національного законодавства та положень Конвенції, не можуть визнаватися допустимими відповідно до ст. 65 КПК 1960 року та ст. 62 Конституції України.
14. У заяві також зазначено, що інші матеріали кримінальної справи, зокрема протоколи огляду відеозаписів, висновки експертиз, показання свідків та інші документи, є похідними від результатів зазначених оперативно-розшукових заходів, у зв`язку із чим, на думку заявника, вони також не можуть визнаватися допустимими доказами.
15. На переконання заявника, після виключення цих доказів у справі будуть відсутні достатні та допустимі докази, які могли б підтвердити винуватість ОСОБА_22 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень.
16. Крім того, посилаючись на встановлене ЄСПЛ порушення ст. 6 Конвенції у зв`язку з недотриманням вимоги щодо розгляду справи судом, встановленим законом, захисник стверджує, що незаконність складу апеляційного суду є безумовною підставою для скасування ухваленого ним судового рішення незалежно від оцінки зібраних у справі доказів.
17. З огляду на викладене захисник вважає, що встановлені ЄСПЛ порушення мають визначальний процесуальний характер та свідчать про істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, у зв`язку із чим просить скасувати судові рішення у справі та закрити кримінальну справу щодо ОСОБА_22 .
18. 15 липня 2026 року до Верховного Суду надійшли додаткові письмові пояснення ОСОБА_20 до заяви про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_22 за виключними обставинами, у яких захисник наполягає на скасуванні оскаржуваних судових рішень і закритті кримінальної справи, наводячи аргументи на обґрунтування необхідності саме такого результату перегляду.
19. У судовому засіданні захисник ОСОБА_20 підтримала позицію, викладену у своїй заяві.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ТА МОТИВИ УХВАЛЕННЯ ПОСТАНОВИ

20. Частиною 5 ст. 55 Конституції України визначено, що кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.
21. Одним із міжнародно-правових механізмів реалізації цього права є Конвенція, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Для України Конвенція набула чинності 11 вересня 1997 вересня і є частиною національного законодавства.
22. Для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї створюється ЄСПЛ, що передбачено ст. 19 Конвенції.
23. У ст. 32 Конвенції зазначено, що юрисдикція ЄСПЛ поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, подані йому на розгляд відповідно до статей 33, 34, 46 і 47 Конвенції.
24. Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розд. І Конвенції (ст. 1 Конвенції). Вказана гарантія реалізується шляхом урахування норм Конвенції та практики ЄСПЛ у національному праві, зокрема з огляду на ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), згідно з якою суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
25. Крім того, відповідно до ст. 2 Закону № 3477-IV та ст. 46 Конвенції держава Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, в якій вона є стороною.
26. Згідно зі ст. 41 Конвенції, якщо ЄСПЛ визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право держави, яка була стороною у справі, передбачає лише часткову компенсацію, ЄСПЛ, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.
27. Відповідно до положень гл. 3 Закону № 3477-IV встановлене цим судом порушення Конвенції може бути виправлено шляхом виплати грошової компенсації, вжиття додаткових заходів індивідуального і загального характеру.
28. За ст. 10 Закону № 3477-IV додатковими щодо виплати відшкодування (статті 7-9 цього Закону) заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який заявник мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні ЄСПЛ.
29. Згідно із ч. 3 ст. 10 Закону № 3477-IV відновлення попереднього юридичного стану заявника здійснюється, зокрема, шляхом повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі.
30. Відповідно до п. 1 Рекомендації № R(2000)2 Комітету міністрів Ради Європи (далі - Комітет міністрів) державам-членам «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» (1), прийнятої на 694-му засіданні заступників міністрів від 19 січня 2000 року (далі - Рекомендація), Договірним Сторонам рекомендується забезпечити на національному рівні адекватні можливості досягнення restitutio in integrum, наскільки це можливо.
31. Проте встановлення конкретних способів втілення цієї мети є компетенцією уповноважених органів держави і визначається нормами національного процесуального закону.
32. Згідно з п. 2 цієї Рекомендації Комітет міністрів закликає Договірні Сторони, зокрема, до перегляду своїх національних правових систем з метою забезпечення адекватних можливостей повторного розгляду справи, включаючи поновлення провадження, у випадках, коли Суд визнав порушення Конвенції, особливо:
і) коли потерпіла сторона і далі зазнає значних негативних наслідків рішення, ухваленого на національному рівні - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;
іі) коли рішення Суду спонукає до висновку, що: а) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті, або b) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи недоліки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
33. Повторний розгляд справи є адекватним способом поновлення прав заявника, порушення яких визнано рішенням ЄСПЛ, у тому випадку, якщо такі порушення є наслідком судових рішень, ухвалених на національному рівні.
34. Разом з тим ні Рекомендація, ні Закон № 3477-IV не встановлюють обмежень щодо того, суд якої інстанції має здійснювати повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження. Адже процедури відповідного розгляду в різних правових системах істотно відрізняються і встановлюються в кожній державі нормами національного процесуального закону та в кожному конкретному випадку залежать від суті встановленого порушення та, відповідно, заходів, які мають бути вчинені у конкретній справі на виконання рішення ЄСПЛ.
35. ЄСПЛ неодноразово повторював, що саме відповідна держава під контролем Комітету міністрів має вибирати засоби, які будуть використані в її національному правопорядку для виконання її правового зобов`язання за ст. 46 Конвенції, за умови, що такі засоби сумісні з висновками, викладеними в рішенні ЄСПЛ. Це право на власний розсуд щодо способу виконання судового рішення відображає свободу вибору, пов`язану з основним зобов`язанням договірних держав згідно з Конвенцією забезпечувати гарантовані права та свободи (див., наприклад, рішення у справі «Ассанідзе проти Грузії», заява № 71503/01, п. 202).
36. Водночас перегляд Великою Палатою судових рішень на підставі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань під час вирішення справи судом як особливий порядок виключного судового провадження вже сам по собі є формою відновлення провадження і повторного розгляду справи.
37. Крім цього, у розумінні п. 2 Рекомендації засудження особи та відбування нею покарання за вироком становить негативні наслідки констатованих міжнародною судовою установою порушень, які можуть бути виправлені виключно через повторний розгляд справи шляхом скасування цього судового рішення, лише у випадках, коли порядок постановлення вироку та/або його зміст загалом є несумісними з установленими Конвенцією гарантіями справедливого судового розгляду.
38. Під час розгляду заяви захисника -  ОСОБА_20 про перегляд за виключними обставинами вироку Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28 травня 2013 року, ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2014 року та ухвали ВССУ від 27 жовтня 2015 року Велика Палата керується положеннями гл. 34 КПК, якими визначено підстави та порядок перегляду судових рішень за виключними обставинами.
39. Згідно із ч. 5 ст. 33 та п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК перегляд судових рішень за виключними обставинами з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом належить до виключної компетенції Великої Палати. 
40. Норми ст. 467 КПК, якими регламентовано повноваження Великої Палати за результатами перегляду судових рішень з підстави, встановленої п. 2 ч. 3 ст. 459 цього Кодексу, передбачають можливість скасування судових рішень з передачею справи на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції.
41. У заяві про перегляд судових рішень за виключними обставинами захисник, обґрунтовуючи свої вимоги про скасування оскаржуваних судових рішень та закриття кримінальної справи, зосереджує свої доводи на встановлених ЄСПЛ порушеннях ст. 8 Конвенції та їхньому впливі на допустимість і достатність доказів.
42. Велика Палата не уповноважена досліджувати докази, здійснювати їх оцінку, а також встановлювати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, тобто не наділена повноваженнями щодо перегляду справи по суті та, за аналогією з іншими процесами, діє як суд права.
43. Оцінюючи доводи заяви ОСОБА_20 про те, що констатоване ЄСПЛ порушення ст. 6 Конвенції є безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, Велика Палата зазначає таке.
44. Установлене ЄСПЛ у справі «Якимчук проти України» порушення ст. 6 Конвенції стосується законності складу апеляційного суду, який здійснив перегляд обвинувального вироку щодо ОСОБА_22 та постановив ухвалу від 26 грудня 2014 року. Дійшовши висновку, що цей апеляційний суд не відповідав вимозі «суд, встановлений законом», ЄСПЛ не вважав за необхідне додатково розглядати, чи було порушено ст. 6 Конвенції у зв`язку з ухваленням цього судового рішення або під час провадження в суді першої інстанції.
45. Порушення вимоги «суд, встановлений законом» було пов`язане із заміною судді ОСОБА_26 на суддю ОСОБА_27 у складі колегії апеляційного суду під час розгляду кримінальної справи щодо заявниці у зв`язку з відсутністю в ОСОБА_26 допуску до державної таємниці. 
46. Чинні на той час норми ст. 16-2 КПК 1960 року та пункту 3.1.13 Положення про автоматизовану систему документообігу суду в разі заміни судді з указаної підстави передбачали проведення повторного автоматизованого розподілу справи. Однак визначена цими нормами процедура у цьому кримінальному провадженні застосована не була. ВССУ, залишаючи без задоволення відповідні доводи сторони захисту, не перевірив дотримання встановленого порядку визначення складу суду.
47. Ураховуючи висновки ЄСПЛ у цій справі та сформовані в його практиці підходи до вимоги «суд, встановлений законом», Велика Палата дійшла висновку, що недотримання процедури автоматизованого визначення складу суду свідчить про ухвалення судового рішення незаконним складом суду та відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 412 КПК є безумовною підставою для його скасування.
48. Таким чином, Велика Палата вважає, що установлені конвенційні порушення прав ОСОБА_22 , з огляду на їх характер та вплив на забезпечення справедливості судового розгляду, є істотними у розумінні ч. 1 ст. 412 КПК.
49. З урахуванням викладеного заява захисника - ОСОБА_20  підлягає частковому задоволенню.
50. Констатований ЄСПЛ у справі «Якимчук проти України» характер порушень, їхня правова природа, стадія провадження, на якій вони були допущені і на якій можуть бути виправлені, дають підстави вважати, що їх виправлення можливе шляхом застосування такого заходу індивідуального характеру, як повторний розгляд справи в суді апеляційної інстанції. 
51. Цей суд має розглянути справу з урахуванням основних завдань кримінального провадження, закріплених у ст. 2 КПК, висновків, яких дійшов ЄСПЛ у справі «Якимчук проти України», та постановити законне та обґрунтоване рішення.
52. Апеляційний суд під час нового розгляду кримінального провадження повинен керуватися принципом верховенства права, а також дотримуватися засад змагальності та рівності сторін відповідно до ст. 22 КПК, забезпечивши сторонам свободу в поданні доказів суду та доведенні їх переконливості перед судом.
53. Іншим доводам заяви ОСОБА_20 не надає правової оцінки, оскільки прийняття рішення незаконним складом суду є безумовною підставою для його скасування, а доводи захисника щодо оцінки доказів мають бути предметом розгляду суду апеляційної інстанції.
Зважаючи на викладене, керуючись статтями 400-21, 400-22 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, статтями 459, 467 та п. 15 розд. ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:
Заяву  ОСОБА_20 , яка діє в інтересах ОСОБА_22 , задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_22  скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя | ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2  
Судді: | ОСОБА_3  ОСОБА_4  ОСОБА_5  ОСОБА_28  ОСОБА_7  ОСОБА_8  ОСОБА_9  ОСОБА_10 | ОСОБА_11  ОСОБА_12  ОСОБА_13  ОСОБА_14  ОСОБА_15  ОСОБА_16  ОСОБА_17  ОСОБА_18