ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2026 року | м. Львів | Справа № 380/12632/25 пров. № А/857/49676/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді - Мікули О. І.,
суддів - Заверухи О. Б., Курильця А. Р., 
з участю секретаря судового засідання – Майстрів Ю. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року у справі №380/12632/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,-
суддя в 1-й інстанції – Андрусів У. Б.,
дата ухвалення рішення – 13 жовтня 2025 року,
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 22 жовтня 2025 року,

в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів – Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України щодо ненадання запитуваної інформації згідно з двома інформаційними запитами від 10 червня 2025 року; зобов`язати Львівський науково-дослідний інститут судових експертиз Міністерства юстиції України надати запитувану інформацію згідно з двома інформаційними запитами від 10 червня 2025 року; стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України 2000000 грн за завдану моральну шкоду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України щодо неналежного розгляду інформаційних запитів від 10 червня 2025 року відповідно до Закону України від 13.01.2011 №2939-VI «Про доступ до публічної інформації». Зобов`язано Львівський науково-дослідний інститут судових експертиз Міністерства юстиції України повторно розглянути інформаційні запити ОСОБА_1 від 10 червня 2025 року з дотриманням вимог Закону України від 13.01.2011 №2939-VI «Про доступ до публічної інформації» та надати повну інформацію відповідно до викладених у запитах питань. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням у частині відмовлених позовних вимог, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом допущено порушення процесуальних норм, зокрема залучено неналежних представників відповідачів без належних документів. Крім того, вказує, що протиправна бездіяльність Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України щодо ненадання інформації була визнана судом, однак наслідки цієї бездіяльності не враховані при вирішенні питання про моральну шкоду. Звертає увагу на те, що ним доведено наявність причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та його душевними стражданнями, погіршенням стану здоров`я і витратами на лікування, однак суд не прийняв вказані факти та не врахував правові висновки Верховного Суду та практику ЄСПЛ, які гарантують право на компенсацію моральної шкоди. На думку позивача, розмір компенсації у 2 000 000 грн є обґрунтованим з огляду на характер і обсяг завданих страждань, а тому рішення суду в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди підлягає скасуванню. З врахуванням наведеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Крім того, не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Львівський науково-дослідний інститут судових експертиз Міністерства юстиції України оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що відповідачем не порушено строк розгляду запитів, оскільки 14 червня 2025 року та 15 червня 2025 року - це, відповідно, субота та неділя – дні, які не є робочими днями, що є загальнодоступною інформацією, тому строк у п`ять робочих днів із дня отримання запиту почався із 11 червня 2025 року, а п`ятим робочим днем строку було 17 червня 2025 року та саме 17 червня 2025 року надано відповідь на такі запити. Крім того, на думку відповідача, відповідь на запити є повною, такою, що містить детальні, розлогі, конкретні відповіді, і жодним чином не зводиться до загальних формулювань, а тому висновки суду не відповідають обставинам, що підтверджені матеріалами справи. Щодо моральної шкоди, то зазначає про передчасність такої, оскільки відповідачем було вжито всіх заходів для забезпечення прав заявника та було надано вичерпну, конкретну, детальну інформацію щодо питань, поставлених у заяві та інформаційних запитах позивача, вх.№1833/18/вх-25 ЛЕП, вх.№1834/18/вх-25 ЛЕП, вх.№1835/18/вх-25 ЛЕП, всіх передбачених законом заходів для належного вручення відповіді, а отримання позивачем відповіді відбулось не з вини відповідача, а отже не може призводити до покладення на відповідача обов`язку із відшкодування моральної шкоди, адже, якщо така шкода позивачу і була завдана, то вона не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку ні з діями, ні з бездіяльністю відповідача. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою судді Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року витребувано вказану справу з Львівського окружного адміністративного суду.
Ухвалами Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року у справі №380/12632/25.
Ухвалою від 25 травня 2026 року заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Мікули Оксани Іванівни, Кузьмича Сергія Миколайовича, Курильця Андрія Романовича визнано необгрунтованою та справу передано для визначення судді, який буде вирішувати питання про відвід судді.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2026 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів у складі: головуючого судді: Мікули Оксани Іванівни, суддів: Кузьмича Сергія Миколайовича, Курильця Андрія Романовича у справі №380/12632/25/25 відмовлено.
Ухвалами Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2026 року продовжено строки розгляду вказаної справи.
Вказану справу ухвалами Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2026 року призначено до розгляду у судовому засіданні на 19 серпня 2026 року.
У судовому засіданні 19 серпня 2026 року ОСОБА_1 заявив відвід колегії суддів та просив час для оформлення вказаного відводу. 
З метою надання часу для оформлення вказаного відводу справу відкладено на 26 серпня 2026 року.
21 серпня 2026 року зареєстровано заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів за наявності обставин, які викликають сумнів у неупередженості, об`єктивності та професійній компетентності суддів.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів у справі №380/12632/25 відмовлено.

Учасники справи у судове засідання 26 серпня 2026 року не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник відповідача подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням у відпустці представника, разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, оскільки явка учасників справи у судове засідання не була визнана судом обов`язковою, враховуючи наведене, суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 10 червня 2025 року позивач особисто звернувся до відповідача-1 з інформаційними запитами. Отримання запитів 10 червня 2025 року підтверджується підписом та печаткою відповідача-1.
За змістом інформаційного запиту ОСОБА_1 , покликаючись на приписи ст.34 Конституції України, ст.3,4,5,19,20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», ст.5, 9, 28, 29, 32, 333 Закону України «Про інформацію», просив надати таку інформацію: засвідчену копію письмового документу (нормативний акт, наказ, інструкція тощо), на підставі якого збільшено розмір нормативної вартості експертогодин з 188,77 грн (експертиза №509-Е від 01 квітня 2022 року) до 424,08 грн (експертиза 23-5353-Е від 21 квітня 2025 року) у справі №465/6513/21.
У другому інформаційному запиті позивач просив надати таку інформацію: конкретизувати подетально, на які саме роботи експертом буде потрачено 120 експертогодин у справі №465/6513/21; зазначити, на підставі яких документів (інструкцій, нормативних актів, наказів, методик) експертом було визначено за кожен вид робіт відповідну кількість експертогодин, загальна кількість яких становить 120 у згаданій справі, тобто конкретизувати, як приклад: за огляд об`єкту – 2 експертогодини на підставі такої то методики, наказу, інструкції тощо, тобто зазначити відповідний документ щодо кожної роботи.
До запиту додано копії рахунків №22-509-Е від 01 квітня 2022 року та №23-5353-Е від 21 квітня 2025 року.
Листом №5468/10/1835/13/вих.-25/ЛЕП від 17 червня 2025 року позивачу надана відповідь щодо інформаційних запитів та заяви про повернення коштів.
У листі повідомлено, що розмір витрат на оплату експертизи встановлює спеціалізована експертна установа, тобто Львівський НДІ судових експертиз.
Відповідно до складності експертного завдання визначається необхідна кількість годинозатрат на виконання експертизи. При проведенні експертизи №5353-Е експерту необхідно визначити причини залиття квартири №1, а також фасаду будинку АДРЕСА_1 , визначити вартість відновлювальних робіт у квартирі АДРЕСА_2 , а також вартість відновлювальних робіт з приведення вуличного та дворового фасадів до попереднього стану до початку здійснення самочинного будівництва за вищезазначеною адресою, що визначається за допомогою програмного комплексу «Кошторис 8.5», а також визначити, чи була здійснена добудова (надбудова) загальнобудинкового комину, визначити технічний стан загальнобудинкового комину, для чого є необхідність натурного обстеження всіх конструктивних елементів квартири та комину. Для визначення самочинного будівництва добудови чи надбудови необхідно детальне вивчення наданих матеріалів інвентаризаційної справи, а також матеріалів цивільної справи, що складається з 200 аркушів та 2 дисків. Експерту необхідно провести дослідження з трьох питань, викладених в ухвалі Франківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2024 року. Виконання експертизи із зазначених питань потребує проведення повного, обґрунтованого та об`єктивного дослідження відповідно до чинних вимог нормативно-правових актів. Визначення способу проведення експертизи (вибір певних методик (методів дослідження)) належить до компетенції експерта відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5 (у чинній редакції).
Виконання експертизи потребує затрат 120 годин робочого часу.
Вартість експертизи змінилася у зв`язку зі збільшенням нормативної вартості однієї експертогодини відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 17.01.2025 №146/25, яким встановлено нормативну вартість однієї експертогодини у 2025 році з урахуванням індексу споживчих цін за 2024 рік – 424,08 грн.
Вважаючи, що відповідач-1 допустив порушення у частині ненадання інформації на інформаційні запити від 10 червня 2025 року та неналежний їх розгляд, позивач пред`явив цей позов у суд.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що дії Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України щодо неналежного розгляду інформаційних запитів від 10 червня 2025 року відповідно до Закону України від 13.01.2011 №2939-VI «Про доступ до публічної інформації» є протиправними, оскільки відповідач порушив вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації» у частині строків розгляду та надання відповіді на інформаційні запити, при цьому, відсутні покликання відповідача-1 на те, що запит стосувався великого обсягу інформації та потребував пошуку інформації та не повідомив позивача про продовження строку розгляду запитів, а тому з метою належного способу захисту прав позивача зобов`язав відповідача-1 повторно розглянути інформаційні запити позивача від 10 червня 2025 року з дотриманням вимог Закону №2939-VI та надати повну інформацію відповідно до викладених у запитах питань. Разом з тим, зазначив, що підстави для стягнення моральної шкоди відсутні, оскільки позивачем не доведено факт заподіяння моральної шкоди відповідачем.
Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес врегульовано Законом України “Про доступ до публічної інформації” №2939-VI від 13.01.2011 (далі- Закон №2939-VII).
Згідно з ч.1 ст.1 Закону№2939-VII публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
За змістом ч.2 ст.1 Закону №2939-VI публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч.2 ст.5 Закону №2939-VI доступ до інформації, серед іншого, забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Отже запит на інформацію є одним із видів забезпечення доступу до публічної інформації.
Стаття 3 Закону №2939-VI визначає гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.
Згідно зі ст.5 Закону № 2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.
Ч.1 ст.12 Закону №2939-VI передбачає, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 
1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 
2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 
3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
За змістом п.1 ч.1 ст.13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Приписами ч.4 ст.13 Закону №2939-VI визначено, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Ст.14 Закону України “Про доступ до публічної інформації” передбачає, що розпорядники інформації зобов`язані: оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; вести облік запитів на інформацію; визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Відповідно до ч.1-5 ст.19 цього Закону запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Згідно з ч.1 ст.20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі, якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
За змістом ч.1-3 ст.22 цього Закону розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закон.
Відповідно до ч.2,3 ст.22 Закону №2939-VI відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Згідно зі ст.23 Закону України “Про доступ до публічної інформації” рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: відмову в задоволенні запиту на інформацію; відстрочку задоволення запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію; надання недостовірної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації; невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
З системного аналізу наведених вище правових норм можна дійти висновку про те, що громадяни мають право звертатись із інформаційними запитами до суб`єктів владних повноважень та інших розпорядників публічної інформації. Запит може надаватися у письмовій формі чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Розпорядник інформації, у свою чергу, зобов`язаний надати відповідь на запит не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Проте, строк може бути продовженим у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних. Також запитувачу інформації забезпечено право на оскарження дій або бездіяльності розпорядника інформації.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , покликаючись на Конституцію України та Закони України «Про доступ до публічної інформації» і «Про інформацію», подав два інформаційні запити у справі №465/6513/21, в яких зокрема просив : надати засвідчену копію документа, на підставі якого нормативна вартість експертогодини була збільшена з 188,77 грн (експертиза №509-Е від 01 квітня 2022 року) до 424,08 грн (експертиза №23-5353-Е від 21 квітня 2025 року); конкретизувати, які саме роботи становлять 120 експертогодин, і зазначити документи (накази, методики, інструкції), що визначають кількість годин для кожного виду робіт. До запитів додав копії рахунків від 01 квітня 2022 року та 21 квітня 2025 року.
Так, листом від 17 червня 2025 року №5468/10/1835/13/вих.-25/ЛЕП відповідач-1 повідомив, що підвищення нормативної вартості однієї експертогодини до 424,08 грн у 2025 році здійснено на підставі наказу Міністерства юстиції України від 17 січня 2025 року №146/25, який враховує індекс споживчих цін за 2024 рік.
При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_1 просив детально розписати, які саме роботи складають 120 експертогодин та зазначити документи (накази, методики, інструкції), на підставі яких визначено кількість годин для кожного виду робіт. 
Разом з тим, зі змісту відповіді відповідача-1 від 17 червня 2025 року №5468/10/1835/13/вих.-25/ЛЕП вбачається, що така не містить конкретних та повних відомостей щодо робіт, на які експертом передбачено витрату 120 експертогодин. Відсутні посилання на нормативно-правові чи локальні акти, які визначають кількість годин для кожного виду робіт, порядок їх обчислення та обґрунтування необхідності витрат саме 120 годин.
Крім того, матеріалами справи стверджується, що відповідач не повідомив про наявність чи відсутність запитуваної інформації, а також не зазначив, що вона може належати до інформації з обмеженим доступом. Надана відповідь містить лише загальні формулювання («кількість годинозатрат визначається відповідно до складності експертного завдання», «експертиза потребує повного та об`єктивного дослідження», «визначення способу проведення експертизи належить до компетенції експерта»). Так, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, покликання на Інструкцію про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджену наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5, не врегульовує питання, що було предметом запиту.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України щодо неналежного розгляду інформаційних запитів від 10 червня 2025 року відповідно до Закону України від 13.01.2011 №2939-VI «Про доступ до публічної інформації» є протиправними, оскільки на запити позивача відповідач-1 здійснив неповний розгляд інформаційних запитів від 10 червня 2025 року, а відповідь від 17 червня 2025 року є неналежною у зв`язку з наданням неповної інформації, тому правильно зобов`язав відповідача-1 повторно розглянути інформаційні запити позивача від 10 червня 2025 року з дотриманням вимог Закону №2939-VI та надати повну інформацію відповідно до викладених у запитах питань.
Доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про пропуск відповідачем-1 строку надання відповіді на інформаційні запити з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідь на запит має бути надана не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Як стверджується матеріалами справи, запити отримано Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України 10 червня 2025 року (вівторок), що підтверджується підписом та печаткою, а тому відлік строку починається з наступного робочого дня – 11 червня 2025 року (середа). Таким чином, п`ятим робочим днем є 17 червня 2025 року (вівторок), оскільки 14–15 червня 2025 року припадали на вихідні дні (субота та неділя), які не враховуються при обчисленні строку, а відтак відповідь, оформлена Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України 17 червня 2025 року, була надана у межах встановленого законом строку.
З врахуванням наведеного вище колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про порушення відповідачем вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» у частині строків розгляду та надання відповіді на інформаційні запити, та, відповідно, підставними доводи апеляційної скарги відповідача у цій частині.
Щодо доводів позивача (апелянта) про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 Цивільного кодексу України).
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 2000000,00 грн позивач пов`язує з протиправними діями та бездіяльністю Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.
Відповідно до ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди з оскаржуваними у цій справі діями та бездіяльністю відповідача. Крім того, позивачем не зазначено про будь-які приниження з боку органу державної влади або його посадових осіб та негативні наслідки, яких він зазнав через отриману відповідь відповідача, а тому доводи позивача не можуть підтверджувати заподіяння моральної шкоди саме відповідачем. Усі обґрунтування заподіяння моральної шкоди позивачу, які містяться у позовній заяві та апеляційній скарзі не містять причинно-наслідкового зв`язку, що такі пов`язані з діями відповідача, а тому не може підтверджувати завдання позивачу приниження чи страждань у зв`язку відмовою відповідача у вчиненні певних дій.
Таким чином, з врахуванням вищенаведених мотивів, колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача (апелянта) щодо стягнення моральної шкоди, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованим і не підлягає скасуванню.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені скаржниками в апеляційних скаргах обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог у частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, помилковим є лише висновок суду першої інстанції в частині порушення відповідачем строків розгляду запиту, разом з тим, виключення вказаного з мотивів задоволення позову щодо протиправності дій відповідача в цій частині у сукупності з усіма встановленими обставинами справи не впливає на правильність вирішення спору по суті, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року у справі №380/12632/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя | | О. І. Мікула
судді | | О. Б. Заверуха
| | А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 31 серпня 2026 року.