ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/524/20 Суддя (судді) першої інстанції: Вісьтак М.Я.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Чуприни О.В., 
суддів Говоруна О.В., Кобаля М.І.,
за участю:
секретаря судового засідання – Мулик А.Б.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Кожушка В.Е.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про скасування наказу, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

І. Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (надалі по тексту також – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (надалі по тексту також – відповідач, Офіс), у якому просив:
визнати протиправним та скасувати рішення П`ятої кадрової комісії від 05.12.2019 за №10 про неуспішне проходження прокурором Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 атестації;
визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 за №2086ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 24.12.2019;
поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України або рівнозначній посаді в органах прокуратури України;
стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.12.2019 до моменту фактичного поновлення на посаді.
В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що у Наказі від 21.12.2019 за №2086ц відсутнє посилання на конкретні підстави для його звільнення, передбачені пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру". 
Окрім цього, ОСОБА_1 стверджував, що станом на час його звільнення із органів прокуратури реорганізації чи ліквідації Генеральної прокуратури України не здійснювалось, жодних розпорядчих рішень про скорочення кількості прокурорів Генеральної прокуратури України також не приймалось. Між тим, Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 за №113-ІХ, вимоги якого застосовано до позивача, містить лише положення про зміну назви з Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора, що, на думку ОСОБА_1 , не може розцінюватись як припинення юридичної особи та створення іншої. Також, позивач зазначав, що з моменту набрання чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" він позбавлений прав та гарантій, передбачених Кодексом законів про працю України, зокрема переважне залишення на роботі, право на пропозицію іншої роботи в установі, що реорганізується, що свідчить про погіршення становища позивача та обмеження його в реалізації прав та інтересів, які гарантуються державою. 
Одночасно ОСОБА_1 вказував на порушення Генеральним прокурором порядку формування кадрових комісій, недотримання гарантій проти незаконного звільнення, невмотивованість та необґрунтованість рішення комісії про його неуспішне проходження атестації. На думку позивача, П`ята кадрова комісія, яка фактично станом на день проведення тестування не була уповноваженою у визначеному законом порядку проводити атестацію прокурорів, прийняла рішення відносно позивача про неуспішне проходження ним атестації безпідставно, необґрунтовано, що мало своїм наслідком прийняття Генеральним прокурором протиправного наказу від 21.12.2019 за №2086ц про звільнення позивача із займаної посади в органах прокуратури.

ІІ. Рух справи
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 позов задоволено частково:
визнано протиправним та скасовано рішення П`ятої кадрової комісії від 05.12.2019 №10 про неуспішне проходження прокурором Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 атестації;
визнано протиправним та скасовано Наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 №2086ц;
поновлено позивача в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України;
стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 355 919,15 гривень. 
В іншій частині позову – відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2022 апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора задоволено частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 змінено в мотивувальній та резолютивних частинах, а абзаци четвертий, п`ятий, сьомий резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 викладено в наступній редакції:
"Поновити ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.
Стягнути з Офісу Генерального прокурора (01001, м. Київ, вул. Різницька, б. 13/15, код ЄДРПОУ 00034051) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 354391,60 грн. ( триста п`ятдесят чотири тисячі триста дев`яносто одна) грн. 60 коп.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів." 
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03.01.2025 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2022 у справі №640/524/20 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

ІІІ. Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 адміністративний позов задоволено частково:
визнано протиправним та скасувати рішення Кадрової комісії №5 Офісу Генерального прокурора від 05.12.2019 №10 "Про неуспішне проходження прокурором атестації";
визнано протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 №2086ц;
поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, з 25.12.2019;
стягнуто з Офісу Генерального прокурора (ідентифікаційний код 00034051, місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_2 ) суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 25.12.2019 по 03.09.2025 у розмірі 1 875 831,40 грн (один мільйон вісімсот сімдесят п`ять тисяч вісімсот тридцять одна гривня 40 копійок), без урахування обов`язкових податків та зборів;
звернуто до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, з 25.12.2019;
звернуто до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюване рішення кадрової комісії не містить мотивів, з яких комісія дійшла висновку про не проходження атестації прокурором ОСОБА_1 , а отже, оскаржуване рішення не може вважатися законними та обґрунтованими; наслідком скасування даного рішення є також скасування наказу Генерального прокурора про звільнення позивача з посади та органів прокуратури як похідного.

ІV. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування
Не погоджуючись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.09.2025, Офіс Генерального прокурора оскаржив його в апеляційному порядку, та, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
На переконання відповідача, необґрунтованими є висновки суду першої інстанції про недостатню вмотивованість цього рішення, адже таке містить мотиви його прийняття, висновки, зроблені комісією за результатами дослідження матеріалів атестації, наданих позивачем пояснень. Поруч із цим, кадрова комісія не зобов`язана нормами Закону юридично довести чи встановити у деталях невідповідність прокурора конкретному критерію, а уповноважена лише вказати на чіткий перелік обставин, які стали підставою для прийняття кадровою комісією колегіального рішення, що підтверджує наявність у членів комісії обґрунтованих сумнівів щодо відповідності прокурора одному чи кільком із вказаних критеріїв. Відсутність у суду законодавчої можливості перевірити ці обставини у зв`язку з об`єктивними причинами наприклад, таємниці обговорення членами кадрових комісій отриманої інформації, жодним чином автоматично не означає, що рішення кадрової комісії є необґрунтованими та протиправними.
За таких умов, оскаржуване рішення відповідає вимогам, встановленим "Порядку проходження прокурорами атестації", затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 за №221, зокрема, типовій формі, містить посилання на нормативно-правові акти, що підтверджують повноваження комісії та підстави його прийняття.
Офіс Генерального прокурора зазначає, що в матеріалах справи наявні питання, які були поставлені позивачу під час співбесіди, а опитувальник був направлений позивачу на електронну пошту до дня проходження співбесіди. Отже, на переконання скаржника, позивачу було окреслено межі співбесіди. Відповідач переконує суд в тому, що висновки зроблені комісією за результатами дослідження матеріалів атестації та наданих позивачем пояснень.
Зокрема, саме висновок службового розслідування, затверджений Генеральним прокурором 18.12.2017, щодо порушень у кримінальному провадженні №42015000000002844, послугував підставою виникнення обґрунтованих сумнівів у членів кадрової комісії; встановлені під час проведення атестації (співбесіди) кадровою комісією факти і обставини мають значення тільки для прийняття рішення у межах її компетенції щодо відповідності ОСОБА_1 вимогам доброчесності та професійної компетентності і жодним чином не свідчать про доведеність його вини у вчиненні дисциплінарного проступку, хоч як вже вказано, підстави встановлені службовим розслідуванням.
Щодо оцінки кадровою комісією інформації, про офіційно задекларовані доходи і майно позивача та встановлення невідповідності його критерію доброчесності, зазначено про таке: кадрова комісія для проведення співбесіди вправі, а не зобов`язана, отримувати будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора. Разом з цим суд поінформовано, що з метою перевірки інформації щодо офіційно задекларованих доходів та майна прокурорів кадрова комісія використовувала декларації, які подані суб`єктами декларування та розміщені на сайті Національного агентства з питань запобігання корупції. Оскільки позивач не підтвердив документально походження коштів, за які здійснено купівлю майна, що перебуває у його користуванні і належить близьким родичам, з якими прокурор проживає, існує обґрунтований сумнів щодо повноти декларування майна та коштів, тому комісія дійшла висновку про невідповідність останнього вимогам доброчесності.

V. Позиція інших учасників справи
ОСОБА_1 скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, котрий надійшов на адресу суду 27.10.2025 через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. 
Спростовуючи доводи апелянта, позивач звертається до наступних доводів та мотивів: зі змісту рішення Комісії від 05.12.2019 за №10 простежується наведення двох самостійних підстав, що викликали обґрунтовані сумніви щодо відповідності позивача вимогам професійної етики та/або доброчесності. Проте жодного конкретного доказу, що містить інформацію про обставини, які викликали обґрунтований сумнів членів Комісії, до матеріалів справи не надано. Більше того, відповідачем не наведено жодної норми права, яка встановлює правило поведінки, дотримання або недотримання якої передбачає можливість сформувати сумнів щодо відповідності вимогам етики та/або доброчесності, а за відсутності належних пояснень та доказів на користь кожної самостійної підстави у означеному рішення, такий сумнів не може вважатися обґрунтованим. 

VІ. Обставини, встановлені судом першої інстанції
Наказом Генеральної прокуратури України №1270ц від 13.12.2018 на підставі статті 9 Закону України "Про прокуратуру" призначено радника юстиції ОСОБА_1 на посаду прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, звільнивши його з посади заступника начальника другого слідчого управління з розслідування кримінальних проваджень у сфері економіки Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.
Рішенням п`ятої кадрової комісії від 05.12.2019 за №10 про неуспішне проходження прокурором атестації, керуючись пунктами 13, 17 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", пунктом 6 розділу I, пунктом 16 розділу IV Порядку проходження прокурором атестації, під час проведення співбесіди комісія дійшла до висновку про непроходження ОСОБА_1 атестації.
Наказом Генерального прокурора №2086ц від 21.12.2019, керуючись статтею 9 Закону України "Про прокуратуру", підпунктом 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", наказано звільнити ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, звільнивши його з посади заступника начальника другого слідчого управління з розслідування кримінальних проваджень у сфері економіки Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 24.12.2019.

VІІ. Релевантні джерела права та акти їхнього застосування
Статтею 4 Закону України "Про прокуратуру" (надалі по тексту також – Закон №1697-VII; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (надалі по тексту також – Закон №113-ІХ; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який набрав чинності з 25.09.2019, передбачено реформу системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону №1697-VII були внесені зміни.
У тексті Закону №1697-VII слова "Генеральна прокуратура України", "регіональні прокуратури", "місцеві прокуратури" замінено відповідно словами: "Офіс Генерального прокурора", "обласні прокуратури", "окружні прокуратури".
Згідно з пунктом 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.
Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.
За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
День початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті "Голос України" (пункт 4 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX).
Згідно з пунктом 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором (пункт 9 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX).
Згідно з пунктами 11, 12 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.
Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора; 2) професійної етики та доброчесності прокурора.
За змістом пункту 13 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX атестація прокурорів включає такі етапи: 1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди; 2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.
Пунктом 15 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX передбачено, що для проведення співбесіди кадрові комісії вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі інформацію про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.
Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Для цього графік проведення співбесід із зазначенням прізвища, імені та по батькові прокурора, його посади, заздалегідь оприлюднюється на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора.
Згідно з пунктом 17 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX кадрові комісії за результатами атестації прокурора ухвалюють одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації або рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
Кадрові комісії за результатами атестації подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію.
Повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів забороняється.
Згідно з пунктом 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав:
1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;
2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;
3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;
4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.
За змістом пунктів 2, 4 розділу І Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 за №221 (надалі по тексту також – Порядок №221; у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями. Порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора.
Повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів не допускається. Якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора (пункт 7 розділу І Порядку №221).
Пунктом 8 розділу І Порядку №221 визначено, що за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку.
Відповідно до пункту 1 розділу IV Порядку №221 у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до співбесіди.
Пунктом 2 розділу IV Порядку №221 визначено, що до початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками.
Співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання (пункт 12 розділу ІV Порядку №221).
Згідно із пунктами 13, 14 розділу ІV Порядку №221 співбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання. Співбесіда проходить у формі засідання комісії.
Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
Як визначено пунктом 15 розділу ІV Порядку №221, після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання.
Рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, в силу вимог пункту 6 розділу V Порядку №221, є підставою для видання наказу Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури про звільнення відповідного прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру". Відповідний наказ Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури може бути оскаржений прокурором у порядку, встановленому законодавством.
Пунктом 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 за №233 (надалі по тексту також – Порядок №233), визначено, що рішення комісії, крім зазначених в абзаці другому цього пункту, в тому числі процедурні, обговорюється її членами і ухвалюються шляхом відкритого голосування більшістю голосів присутніх на засіданні членів комісії. Член комісії вправі голосувати "за" чи "проти" рішення комісії. У разі рівного розподілу голосів, приймається рішення, за яке проголосував голова комісії.
Рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

VІІІ. Оцінка висновку суду, судове рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
Спір у цій справі виник у зв`язку із ухваленням П`ятою кадровою комісією рішення про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації, яке, у свою чергу, стало підставою для прийняття наказу про звільнення позивача з посади та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII та підпункту 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX.
Судом першої інстанції установлено, що на виконання вимог Закону №113-IX та Порядку №221, ОСОБА_1 подав заяву про допуск до проходження атестації. Також підтвердив своє бажання пройти атестацію, вказав на ознайомлення та погодження з усіма умовами та процедурами проведення атестації, зокрема і щодо того, що у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації його буде звільнено з посади. Позивач успішно пройшов перші два етапи атестації та був допущений до наступного етапу – співбесіди.
За наслідками проведення співбесіди з позивачем кадрова комісія прийняла спірне рішення про неуспішне проходження атестації, яке мотивовано невідповідністю позивача вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
Матеріалами справи підтверджується, що згідно із Протоколом №3 від 05.12.2019 засідання кадрової комісії №5 комісія провела співбесіду з позивачем з метою виявлення його відповідності вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. На голосування комісії було постановлено пропозицію щодо ухвалення рішення про успішне проходження атестації позивачем. Результати голосування: "За" - 1, "Проти" - 5. Рішення про успішне проходження атестації не ухвалено.
Таким чином, було ухвалено рішення про неуспішне проходження атестації позивачем відповідно до пункту 16 розділу IV Порядку №221.
Судом першої інстанції встановлено, що спірне рішення кадрової комісії базується на такому: "на підставі досліджених матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора, у Комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо доброчесності та професійної компетентності у зв`язку із проведенням слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій у рамках кримінального провадження та джерел походження коштів на придбання рухомого та нерухомого майна".
Оцінюючи висновки Комісії, що стали підставою для прийняття спірного рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про його необґрунтованість та невмотивованість, заснований на наступному:
відсутністю у рішенні П`ятої кадрової комісії від 05.12.2019 за №10 оцінки та мотивів відхилення наданих ОСОБА_1 заперечень щодо висновків службового розслідування про порушення у кримінальному провадженні №42015000000002844, затвердженого Генеральним прокурором 18.12.2017, які були викладені у відповіді на опитувальник у межах процедури атестації;
відсутністю конкретизації майна та його належності, стосовно якого виникли обґрунтовані сумніви щодо джерел походження коштів на його придбання, попри те, що відповідні питання становили частину опитувальника;
посилання кадрової комісії лише на обґрунтовані сумніви не дають змоги встановити, у зв`язку з чим конкретно позивач не відповідає вимогам професійної етики та доброчесності, і жодним чином не дозволяє встановити дійсних підстав, з яких виходила комісія під час ухвалення оспорюваного рішення, і мотивів його прийняття. Відповідачем не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, достовірність даних, які були взяті кадровою комісією до уваги, а зміст оскаржуваного рішення фактично є констатацією сумніву у доброчесності прокурора, без наведеного обґрунтування такого висновку.
Переглядаючи рішення суду у цій частині, колегія суддів виходить з наступного.
Як вже зазначалося вище, пунктом 12 Порядку №233 передбачено, що рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.
З огляду на положення Порядку №221 та Порядку №233 рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (компетентності, професійної етики або доброчесності) та на підставі яких доведених фактів, прокурор не відповідає займаній посаді та, відповідно, підлягає звільненню.
Відповідно до позиції Верховного Суду у цій категорії спорів, яка викладена, зокрема у постанові від 07.07.2022 у справі №560/214/20, рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (компетентності, професійної етики або доброчесності) та на підставі яких доведених фактів, прокурор не відповідає займаній посаді та, відповідно, підлягає звільненню. Тобто рішення кадрової комісії про невідповідність прокурора, який проходить атестацію, критеріям компетентності, професійної етики або доброчесності, не просто містило мотиваційну частину, а щоб ця мотиваційна частина доповнювалася документами, які перевіряються, і які містять інформацію та посилання на порушення прокурором певних стандартів професійної етики та доброчесності.
Отже, рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути достатньою мірою (зрозумілою сторонньому спостерігачу) обґрунтованим, тобто у ньому, серед іншого, зазначаються не лише загальні причини чи/та обставини його прийняття, але й мотиви з посиланням на відповідні докази, які б створювали підстави для негативних висновків. Також таке рішення повинно відповідати критерія ясності, чіткості, доступності та зрозумілості.
Виходячи із суті процедури атестації, Верховний Суд у постанові від 12.05.2022 у справі №540/1053/21 дійшов висновку, що особливість цієї процедури, її нормативно-правове регулювання не дає підстав вважати, що кадрові комісії не мають обов`язку доводити, обґрунтовувати свої рішення. Скоріше навпаки, адже це стосується проходження публічної служби чинними прокурорами. Тут не йдеться про необхідність відтворювати перебіг обговорення чи позицію кожного із членів Кадрової комісії стосовно прокурора за наслідками співбесіди, як вважає відповідач, а про потребу належно обґрунтувати колегіальне рішення в обсязі, якого буде достатньо (у кожному конкретному випадку) для розуміння підстав і мотивів його ухвалення, адже на відміну від перших двох етапів, на цьому етапі (співбесіди) результат атестації визначає не кількість балів, а думка членів кадрової комісії, їхній обґрунтований сумнів у відповідності прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики і доброчесності.
Вказане дає підстави для висновку, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації може бути предметом оцінки судом адміністративної юрисдикції, зокрема, на відповідність його обґрунтованості та вмотивованості, тобто дотриманню пункту 12 Порядку №233 (аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 18.10.2022 у справі №640/1358/20).
Приймаючи рішення про неуспішне проходження прокурором етапу співбесіди Комісія виходила з того, що на підставі аналізу матеріалів атестації та наданих під час співбесіди пояснень, ОСОБА_1 не відповідає вимогам професійної компетентності та доброчесності.
Комісія дійшла висновку про невідповідність прокурора вимогам доброчесності у зв`язку із, зокрема, тим, що визнала непереконливими доводи позивача щодо джерел походження коштів на придбання рухомого та нерухомого майна.
Надаючи оцінку вмотивованості та обґрунтованості указаних висновків Комісії про невідповідність позивача вимогам доброчесності, суд першої інстанції виходив з того, що рішення комісії з цього питання є виключно суб`єктивною думкою окремих осіб – членів Кадрової комісії №5, проте не відповідає фактичним обставинам та жодним чином не свідчить про невідповідність позивача вимогам доброчесності, оскільки не ґрунтується на належних доказах зворотного. Також суд встановив, що відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які підтверджують висновки, викладені в спірному рішенні кадрової комісії, зокрема, щодо невідповідності ОСОБА_1 вимогам доброчесності в частині невідповідності способу життя задекларованим доходам. Суд звернув увагу на те, що жодних конкретних сумнів в спірному рішенні кадрової комісії щодо наведеного не відображено.
Повертаючи справу на новий розгляд Верховний Суд, погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій, вказав, що спірне рішення кадрової комісії в цій частині засновано на наявності начебто обґрунтованих сумнівів, проте не підтверджених належними та допустимими доказами. Фактично, такі висновки є припущеннями, що не дає змоги встановити дійсні підстави/мотиви, з яких виходила кадрова комісія під час ухвалення такого рішення в цій частині, оскільки відповідачем не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття.
Разом із тим колегія суддів касаційного суду зазначила, що наявність у Національного агентства з питань запобігання корупції виключних повноважень на здійснення повної перевірки декларацій, яка полягає, зокрема, у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення суб`єкта декларування, не обмежує кадрові комісії у здійсненні ними перевірок відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності відповідно до положень Закону №113-ІХ.
Так, встановлений Законом України "Про запобігання корупції" порядок перевірки декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та передбачена Законом №113-ІХ процедура атестації з проведенням співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності є двома різними, окремими, законодавчо врегульованими процедурами, які мають різні правові наслідки, не підміняють та не суперечать одна одній (аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 14.07.2022 у справі №640/1083/20, від 22.09.2022 у справі №200/7541/20-а).
Повертаючись до питання перегляду висновку суду першої інстанції стосовно невмотивованості та необґрунтованості оскаржуваного рішення кадрової комісії в частині наявності обґрунтованого сумніву щодо доброчесності та професійної компетентності позивача у зв`язку із проведенням слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій у рамках кримінального провадження, колегія суддів зазначає наступне.
Як зазначено судом першої інстанції, оскаржуване рішення П`ятої кадрової комісії позбавлене деталізації з приводу оцінки та мотивів відхилення наданих ОСОБА_1 заперечень щодо висновків службового розслідування про порушення у кримінальному провадженні №42015000000002844, затвердженого Генеральним прокурором 18.12.2017, які були викладені у відповіді на опитувальник у межах процедури атестації.
Так, врахувавши правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 22.12.2022 у справі №640/26176/19 (акт знищення матеріалів атестації не свідчить про відсутність на момент проведення співбесіди доказів та відомостей, які були предметом дослідження кадрової комісії та на підставі яких у її членів виникли сумніви щодо відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності; наявність такого акту на час розгляду справи у суді не є безумовною підставою уважити необґрунтованими висновки Кадрової комісії, наведені в оскаржуваному рішенні), втім констатовано, що з оскаржуваного рішення не видається можливим встановити бодай якісь обставини, за яких такі обґрунтовані сумніви могли виникнути.
Судовим розглядом справи в першій інстанції встановлено, який саме висновок службового розслідування оцінювався кадровою комісією під час співбесіди із позивачем, а саме – висновок службового розслідування щодо порушень у кримінальному провадженні №42015000000002844.
За змістом позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 31.05.2023 у справі №160/5323/21, оцінка відповідності прокурора критеріям професійної етики та доброчесності здійснюється Кадровою комісією крізь призму етичних вимог, встановлених до професії прокурора, і стандартів, що стосуються його позаслужбової поведінки й іншої дозволеної діяльності.
Так, Верховний Суд у постанові від 22.09.2022 у справі №200/7541/20-а дійшов висновку, що відсутність факту притягнення позивача до кримінальної або дисциплінарної відповідальності не спростовує встановленого службовим розслідування існування в його діях проступку, який, за переконанням чи обґрунтованим сумнівом членів кадрової комісії, свідчить про порушення вимог професійної етики прокурора чи його невідповідність таким вимогам.
Повертаючи справу №640/524/20 на новий розгляд суд касаційної інстанції зазначив, що належним до врахування також є те, що атестація за законом не є дисциплінарним провадженням; це, попри певну схожість, сутнісно різні, відмінні процедури. На стадії атестації відповідна Комісія не встановлює і не кваліфікує наявності в діях прокурора ознак складу дисциплінарного проступку, що є обов`язковою складовою процедури атестації. На цій стадії відбувається оцінювання фактів (явищ) минулої поведінки прокурора в сенсі виявлення і визначення [нових] якостей (характеристик, ознак чи рис) прокурора, на підставі яких формується висновок про його здатність бути прокурором.
Урахування відомостей про притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності є лише композиційним елементом характеристики особи прокурора. Ці відомості наче "повідомляють", чи може обіймати посаду прокурора особа, котра вчиняла дії, які за визначенням є неприйнятними і несумісними зі статусом прокурора.
Відтак можна стверджувати, що процедура атестації не є процедурою повторного притягнення прокурора до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.
Аналогічна правова позиція у викладена Верховним Судом у постанові від 04.08.2022 у справі №160/12019/20.
Також Верховний Суд зазначив, що оцінка професійної етики та доброчесності прокурора – це суб`єктивне відображення інформації про прокурора, отриманої в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті КДКП, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади, через яку може виникнути обґрунтований сумнів щодо доброчесності першого.
Тому завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його відповідності вимогам професійної етики і доброчесності прокурора.
Вказані обґрунтовані сумніви можуть виникати у тих випадках, коли наявні підстави вважати, що дії (бездіяльність) прокурора свідчать про його невідповідність критеріям навіть за відсутності з приводу таких дій (бездіяльності) офіційного рішення уповноважених посадових осіб чи органів державної влади (або у випадку прийняття рішення на користь прокурора, якщо є сумніви щодо об`єктивності такого рішення).
Визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушення вимог професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявність яких само по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної етики чи доброчесності).
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18.10.2022 у справі №640/1358/20.
Повертаючись до спірного питання, згідно матеріалів справи, наказом Генеральної прокуратури України від 13.12.2018 за №1270ц на підставі статті 9 Закону України "Про прокуратуру" призначено радника юстиції ОСОБА_1 на посаду прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, звільнивши його з посади заступника начальника другого слідчого управління з розслідування кримінальних проваджень у сфері економіки Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.
Як зазначено у наданому відповідачем висновку службового розслідування щодо порушень у кримінальному провадженні №42015000000002844, затвердженого Генеральним прокурором 18.12.2017 (надалі по тексту також – висновок), наказом Генеральної прокуратури України від 05.02.2016 за №8шц створено Департамент розслідування та нагляду у кримінальних провадженнях у сферах державної служби та власності, який наказом від 27.05.2016 перейменовано в Департамент з розслідування особливо важливих справ у сфері економіки (Департамент 07).
Зокрема, 16.02.2016 начальником відділу з розслідування кримінальних проваджень у сфері державної економіки Департаменту 07 призначено Зубцова О.О. Постановою заступника Генерального прокурора України від 15.02.2016 підслідність у провадженні №42015000000002844 визначена за цим Департаментом і постановою ОСОБА_2 (призначеного заступником начальника Департаменту 07 наказом від 10.02.2016 за №121ц) слідство доручено групі слідчих: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . Старшим групи визначено ОСОБА_3 , який 18.02.2016 склав повідомлення про початок досудового розслідування (сторінка 4 висновку).
На підставі ухвал слідчих суддів Печерського районного суду міста Києві слідчими Головного слідчого управління та Департаменту 07 у вказаному кримінальному провадженні проведено обшуки, серед них: з 20.01.2016 по 21.01.2016 по бул. Дружби Народів, 14-16, корпус 5 – слідчим ГСУ Зубцовим О.О., під час якого вилучено майно, призначене для грального бізнесу; 20.02.2016 в місті Біла Церква по просп. 50-річчя Перемоги – начальником відділу Департаменту 07 ОСОБА_1 , під час якого вилучено майно (сторінка 6 висновку).
Всупереч пунктам 10, 21 і 27 Порядку жодним з указаних слідчих чи прокурорів будь-яке вилучене майно, грошові кошти до книги обліку речових доказів, вилучених (отриманих) стороною обвинувачення під час здійснення кримінального провадження, не внесено, грошові кошти на депозитний рахунок не передано. Після завершення обшуків ОСОБА_4 або слідчі і прокурори за вказівкою ОСОБА_4 без належних правових підстав, за відсутності договорів, передавали вилучене майно невідомим особам, їх особистості належним чином не встановлювали, не перевіряли дані цих осіб, місце зберігання речових доказів до більшості протоколів обшуків не вносили (сторінка 7 висновку). 
Всупереч вимогам пункту 9.1 наказу №4-гн-2012 ні прокурорами, ані керівниками органу досудового розслідування майже за півроку слідства не перевірено стан збереження речових доказів і схоронності тимчасово вилученого майна, достовірність та повноту записів у книгах їх обліку. Зберігання майна оплачувалося власними готівковими коштами, зокрема, ОСОБА_1 (сторінка 7 висновку).
За змістом сторінки 7 висновку, у подальшому постановою заступника Генерального прокурора України від 01.06.2016 підслідність у кримінальному провадженні №42015000000002844 визначено за Головним слідчим управлінням ДФС України, проте фактично матеріали кримінального провадження передано 23.08.2016 та без речових доказів.
Як встановлено судом першої інстанції, до матеріалів справи позивачем долучено опитувальник (разом із відповідями), надісланий в порядку проходження процедури атестації, у якому на запитання №2, позивачем надаються відповіді П`ятій кадровій комісії щодо непогодження з висновком службового розслідування, а саме мотиваційною частиною висновку (а.с.51-57 том І).
Заперечуючи проти висновку службового розслідування щодо порушень у кримінальному провадженні №42015000000002844, затвердженого Генеральним прокурором 18.12.2017, у частині не внесення вилученого майна, грошових коштів до книги обліку речових доказів, ОСОБА_1 зазначив, що у Департаменті зазначену книгу заведено лише у січні 2017 року, що унеможливлювало внесення відповідної інформації.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 за №1104 затверджено "Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження" (надалі по тексту також – Порядок №1104, у редакції на час проведення обшуків ОСОБА_1 у січні-лютому 2016 року), за пунктом 9 якого для обліку речових доказів у кожному органі, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, відповідальною особою ведеться книга обліку речових доказів за формою згідно з додатком 1, яка нумерується, прошнуровується, засвідчується підписом керівника слідчого підрозділу і скріплюється печаткою органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ. Книга обліку зберігається у відповідальної особи.
Пунктом 10 Порядку №1104 визначено, що взяття на облік речових доказів проводиться не пізніше наступного дня після їх вилучення (отримання) шляхом внесення відповідного запису до книги обліку. У разі коли облік речових доказів у книзі обліку не може бути проведений своєчасно з об`єктивних причин (значна віддаленість місця вилучення (отримання) речових доказів від місцезнаходження органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ тощо), такий облік повинен проводитися в день їх фактичної доставки. Якщо день, в який повинен бути проведений облік речових доказів, припадає на святковий або інший неробочий день, їх облік проводиться у перший після нього робочий день.
Відповідно до пункту 9.1 наказу Генеральної прокуратури України "Про організацію діяльності прокурорів у кримінальному провадженні" від 19.12.2024 за №4гн (надалі по тексту також – наказ №4гн-2012, у редакції на час проведення обшуків ОСОБА_1 у січні-лютому 2016 року) прокурорам усіх рівнів за необхідності, але не рідше одного разу на півріччя, перевіряти стан збереження речових доказів і схоронності тимчасово вилученого майна, достовірність та повноту записів у книгах їх обліку. Доручати проведення таких перевірок особисто керівникам органів досудового розслідування.
Запис про вилучені (отримані) речові докази робиться у книзі обліку відповідальною особою на підставі протоколу, в якому зафіксовано факт їх вилучення (отримання), поданого слідчим, який здійснює кримінальне провадження (пункт 11 Порядку №1104).
Згідно сторінки 31 висновку, 16.11.2016 наказом заступника Генеральної прокуратури України за №378 призначено відповідальну особу за зберігання речових доказів у спеціально обладнаному приміщенні Департаменту 07, а книгу обліку речових доказів заведено 16.01.2017. 
Відповідачем, як і позивачем не заперечується, що станом на час проведення позивачем коментованих обшуків у Головному слідчому управлінні Генеральної прокуратури України у відповідності до пункту 9 Порядку №1104 була наявна і велася книга обліку речових доказів.
Спільним наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, служби безпеки України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України за №51/401/649/471/23/125 від 27.08.2010 затверджено та введено в дію "Інструкцію про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду" (надалі по тексту також – Інструкція).
За змістом пункту 13 Інструкції, на порушення ОСОБА_1 вимог якої вказано у висновку, речові докази зберігаються при справі, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, досудового слідства і в суді або передаються для зберігання відповідному підприємству, установі чи організації, про що складається протокол.
Для зберігання речових доказів в органах внутрішніх справ, підрозділах податкової міліції, служби безпеки, прокуратурах, судах, судово-експертних установах обладнуються спеціальні приміщення зі стелажами, оббитими металом дверима, гратами на вікнах, охоронною та протипожежною сигналізацією. Якщо немає такого приміщення, виділяється спеціальний сейф або металева шафа достатнього розміру.
Відповідальною за зберігання речових доказів, приєднаних до справи, є особа, яка проводить дізнання, слідчий, в суді – суддя, відповідальний працівник апарату суду або керівник апарату суду, а в експертній установі – співробітник експертної установи, у віданні якого речові докази перебувають у відповідний період, або керівник експертної установи.
Витрати, пов`язані із зберіганням речових доказів, цінностей та іншого вилученого майна, несе орган, на зберіганні якого знаходиться вилучене майно. У випадках, коли майно передається на зберігання в інші установи, підприємства, організації як таке, що потребує спеціальних умов зберігання, такі витрати покриваються за рахунок держави.
Приєднані до кримінальної справи речові докази після завершення дізнання або досудового слідства і передачі справи до суду, а також у разі передачі справи до іншого органу для подальшого проведення дізнання або досудового слідства передаються разом з кримінальною справою. Про це щодо кожного об`єкта, який передається, в книзі обліку речових доказів робиться відповідний запис.
У обсязі наведеного колегія суддів зазначає, що ані у відповідях на опитувальник, ані до суду позивач не надав обґрунтованих пояснень щодо причин невиконання вимог наказу №4-гн-2012 та положень Порядку №1104 у період до 15.02.2016, коли він здійснював досудове розслідування та у період з 20.01.2016 по 21.01.2016 проводив обшук як слідчий іншого структурного підрозділу Генеральної прокуратури України, а саме шляхом внесення відповідних записів до книги обліку речових доказів, яка на той час була заведена у Головному слідчому управлінні Генеральної прокуратури України відповідно до пункту 9 Порядку №1104 як органі, у складі якого функціонує слідчий підрозділ.
Своєю чергою, ОСОБА_1 як слідчий Генеральної прокуратури України, який 20-21.01.2016 та 20.02.2016 організовував і проводив відповідні обшуки в межах кримінального провадження №42015000000002844, обіймаючи посаду начальника відділу з розслідування кримінальних проваджень у сфері державної власності Управління 07/1 Департаменту 07, повинен був усвідомлювати обов`язок неухильного дотримання вимог наказу №4-гн-2012 та Порядку №1104, незалежно від факту відсутності книги обліку речових доказів безпосередньо у Департаменті на той момент.
Так, за інформацією висновку, з 15.02.2016 позивач входив до складу слідчої групи, старшим якої визначено ОСОБА_3 , що не звільняло його від обов`язку дотримання вимог чинного нормативного регулювання у загальному порядку як власне слідчого.
Натомість як прослідковується з описаного вище у висновку перебігу подій, відповідальну особу за зберігання речових доказів у Департаменті 07 призначено лише 16.11.2016, а книгу обліку речових доказів заведено з 16.01.2017. На переконання суду, ці обставини самі по собі не виключали можливості виконання ОСОБА_1 вимог наказу №4-гн-2012 шляхом внесення відповідних записів до книги обліку речових доказів, яка на той час була заведена у Головному слідчому управлінні Генеральної прокуратури України. 
Як вказує нижче встановлене, ОСОБА_1 як слідчий Генеральної прокуратури України вчиняв слідчі дії в межах кримінального провадження №42015000000002844 спочатку в складі Головного слідчого управління, а надалі – Департаменту 07.
Із публічних відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень (із повним доступом) слідує, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20.01.2016 у справі №757/2231/16-к (https://reyestr.court.gov.ua/Review/55300574) "надано дозвіл на обшук за місцем здійснення злочинної діяльності … в приміщенні гральних залів за адресою м. Київ, вул. Дружби Народів, 14-16, корпус 5,…"; такий дозвіл надано за клопотанням старшого слідчого в особливо важливих справах п`ятого слідчого відділу управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.
Тобто, реалізовуючи коментовану ухвалу позивач 20-21.01.2016 діяв як слідчий Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, що безпосередньо зобов`язувало його дотримуватися Порядку №1104, наказу №4-гн-2012 та вносити відомості саме до книги, яка велася у Головному слідчому управлінні Генеральної прокуратури України.
Відомості Єдиного державного реєстру судових рішень (із повним доступом) вказують на те, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19.02.2016 у справі №757/7544/16-к (https://reyestr.court.gov.ua/Review/59401601) "надано дозвіл …, слідчим групи слідчих у кримінальному провадженні №42015000000002844 від 28.12.2015 або за їх письмовим дорученням працівникам оперативних підрозділів, та оперативним підрозділам за дорученням слідчого на проведення обшуку приміщень, де організовані та проводяться азартні ігри, розташованих за адресою: м. Біла Церква, бульвар 50-річчя Перемоги, 20А,…"; такий дозвіл надано за клопотанням заступнику начальника управління з розслідування кримінальних проваджень у сферах державної служби та власності – начальнику відділу з розслідування кримінальних проваджень у сфері державної служби Департаменту з розслідування та нагляду у кримінальних провадженнях у сферах державної служби та власності Генеральної прокуратури України.
При цьому, жодних пояснень з приводу неможливості після створення 05.02.2016 Департаменту 07, залучення з 15.02.2016 до слідчої групи із розслідування того ж провадження №42015000000002844, але в складі Департаменту 07, і до заведення у такому структурному підрозділі Генеральної прокуратури України відповідної книги, виконання вимог Порядку №1104 і наказу №4-гн-2012, в тому числі використання книги Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, та/або ініціювання питання заведення книги обліку речових доказів безпосередньо у Департаменті 07 для цілей виконання відповідних положень законодавства з метою належного обліку, збереження і схоронності речових доказів, вилучених безпосередньо ОСОБА_1 , у коментованому опитувальнику так само не міститься.
Окрім наведеного, як відображено у висновку службового розслідування щодо порушень у кримінальному провадженні №42015000000002844, затвердженого Генеральним прокурором 18.12.2017, з метою укриття розтрати майна, заволодіння грошовими коштами, забезпечення можливості подальшої розтрати майна, яке залишене у фактичному володінні окремих працівників Департаменту 07, службові особи Департаменту 07 перед передачею кримінального провадження ДФС України умисно вилучили та приховали щонайменше 6 протоколів обшуків: […] від 20-21.01.2016 по бул. Дружби Народів, 14-16, корпус 5, під час якого слідчим ГСУ Зубцовим О.О. вилучено майно, призначене для грального бізнесу; […] від 20.02.2016 в місті Біла Церква по просп. 50-річчя Перемоги, під час якого ОСОБА_1 , під час якого вилучено майно (сторінка 12 висновку).
Натомість у межах сторінок 15-16 наведено відомості протоколів допиту, пояснень ОСОБА_1 , за якими останній підтвердив проведення ним обшуків по АДРЕСА_4 , участь в обшуках в готелі "Дружба" по АДРЕСА_5 , протоколи яких зникли. 
Частину вилученого ним 20.02.2016 в місті Біла Церква майна, яке мало відношення до провадження, позивач повернув ОСОБА_5 , на підтвердження чого долучив копію проекту протоколу повернення. Натомість під час обшуку по був. Дружби Народів, 14-16, корпус 5, близько 30 гральних автоматів ним передано особі на ім`я Вадим, дані якого він не пам`ятає; обставин того, ким вказана особа була залучена, позивач пояснив, що не знає; де зберігається майно, вилучене у цьому обшуку, ОСОБА_1 невідомо.
Водночас, у наданих позивачем відповідях на опитувальник відсутні будь-які пояснення чи заперечення щодо викладених вище у висновку службового розслідування обставин, пов`язаних із проведенням ним обшуків, подальшою передачею вилученого майна невстановленим особам, а також зникненням відповідних протоколів обшуків.
Відповідно до пункту 32 Порядку №1104, фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання.
За змістом сторінок 15-16 висновку, останнім підтверджено, що у вересні 2016 року за вказівкою ОСОБА_4 ним та ОСОБА_3 двічі здійснено оплату за оренду складів для збереження майна, проте місцезнаходження такого складу ОСОБА_1 невідоме, як і з приводу подальшої долі вилученого майна, участі у перевезенні такого, за його словами, позивач не брав.
Окремо слід зауважити на відсутності в опитувальнику ОСОБА_1 будь-яких пояснень про порушення, зафіксовані в абзаці 2 сторінки 24 висновку щодо не долучення до матеріалів кримінального провадження відомостей НСРД, які згідно даних Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України від 12.12.2017 проводилися в лютому 2016 року за ініціативою ОСОБА_1 (а.с.15 том ІІ).
Колегія суддів звертає увагу, що, попри неодноразові твердження позивача в опитувальнику про його непричетність до перевезення вилученого майна та необізнаність щодо місць зберігання речових доказів, ним не спростовано та не надано жодних пояснень стосовно обставин здійснення оплати за оренду складських приміщень для їх зберігання.
Судовим розглядом справи в першій інстанції встановлено, який саме висновок службового розслідування оцінювався кадровою комісією під час співбесіди із позивачем, а саме – висновок службового розслідування щодо порушень у кримінальному провадженні №42015000000002844.
Більше того, пунктом 3 додатку до відзиву на адміністративний позов від 24.02.2020 Офіс Генеральної прокуратури надав в суд копію усієї особової справи ОСОБА_1 (а.с.109-258 том І; а.с.1-97 том ІІ), серед матеріалів якої наявний висновок службового розслідування від 18.12.2017. Позивач і відповідач визнають обставину наявності у відношення до позивача коментованого висновку службового розслідування щодо порушень у кримінальному провадженні №42015000000002844.
Виходячи зі змісту коментованого висновку (сторінки 25-26), констатовано про наявність ознак неналежного виконання службових обов`язків в діях, серед інших, ОСОБА_1 , які неналежним чином проводили обшуки, до протоколів не вносили дані осіб, яким передавалося майно, або взагалі передавали майно без будь-яких правових підстав, не складаючи жодних документів, проводили обшуки за відсутності понятих або не вручали власникам приміщень копії протоколів, не вживали будь-яких заходів щодо належного обліку вилученого майна, грошових коштів.
Натомість у межах першого абзацу сторінки 26 висновку описано наслідки такого неналежного виконання обов`язків: "В результаті таких дій стало можливим долучення до матеріалів неправдивих договорів, актів, вилучення або приховування протоколів обшуків, інших документів, втрата грошових коштів, іншого майна".
Згідно абзацу другого сторінки 26 висновку, в діях працівників є ознаки порушень вимог статей 7, 8, 9, 16, 17, 28, 38, 39, 40, частини 2 статті 100, статей 214, 216, 218, 236 Кримінального процесуального кодексу України, пунктів 6.5, 12.1, 18.1, 18.2 наказу Генеральної прокуратури України "Про організацію діяльності прокурорів у кримінальному провадженні" від 19.12.2024 за №4гн, пунктів 5, 8, 10, 11, 14, 21, 27, 32 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 за №1104, пунктів 13, 47 "Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду" за №51/401/649/471/23/125 від 27.08.2010.
Суд апеляційної інстанції, виходячи із висновків постанови Верховного Суду у даній справі від 24.12.2024, матеріалів особової справи ОСОБА_1 , в системному зв`язку із поясненнями, сформованими особисто позивачем на запитання кадрової комісії, які останній самостійно подав з адміністративним позовом, зазначає, що висновок службового розслідування від 18.12.2017 щодо порушень у кримінальному провадженні №42015000000002844 є тим службовим документом, зміст якого, поряд з іншим, оцінював при співбесіді. 
Позивач в ході всього судового розгляду справи, в тому числі на стадії повторного апеляційного перегляду не заперечив коментоване вище.
Наведене вище узгоджується із вимогами пункту 107 постанови Верховного Суду від 03.01.2025 у справі №640/524/20, якою вказано про необхідність надання оцінки зібраним у цій справі доказам та рішення П`ятої кадрової комісії від 05.12.2019 №10 в частині висновків про обґрунтований сумнів щодо доброчесності та професійної компетентності позивача у зв`язку із проведенням слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій у рамках кримінального провадження (№42015000000002844).
Скаржник у апеляційній скарзі вказує, що кадрова комісія не зобов`язана нормами Закону юридично довести чи встановити у деталях невідповідність прокурора конкретному критерію, а уповноважена лише вказати на чіткий перелік обставин, які стали підставою для прийняття кадровою комісією колегіального рішення, що підтверджує наявність у членів комісії обґрунтованих сумнівів щодо відповідності прокурора одному чи кільком із вказаних критеріїв, з огляду на що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про невмотивованість спірного рішення Кадрової комісії.
В аспекті наведених скаржником доводів слід нагадати, що Верховний Суд вже неодноразово розглядав питання співвідношення дискреційних повноважень кадрових комісій у процедурі атестації прокурорів з вимогою Закону обґрунтувати мотиви прийнятого за її результатами рішення, а також меж судового контролю за реалізацією таких дискреційних повноважень.
Зокрема, у постанові від 16.05.2024 в справі №640/579/20 Верховний Суд зазначив, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації є законодавчо визначеною підставою для звільнення прокурора з посади, тобто спричиняє для особи негативні юридичні наслідки у вигляді її звільнення з публічної служби.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає на виконання приписів закону відповідне рішення та вчиняє дії.
У свою чергу, кадрова комісія є уповноваженим суб`єктом з питань проведення атестації прокурорів та прийняття рішення за її результатами, тобто є суб`єктом владних повноважень, на дії якого поширюються встановлені статтею 2 КАС України вимоги.
Зокрема, у постановах від 21.10.2021 у справі №640/154/20, від 02.11.2021 у справах №120/3794/20-а та №640/1598/20, від 04.11.2021 у справі №640/537/20, від 02.12.2021 у справі №640/25187/19, від 16.12.2021 у справі №640/26168/19, від 22.12.2021 у справі №640/1208/20 Верховний Суд висловився щодо обґрунтованості і вмотивованості рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації як необхідної умови його відповідності критеріям, визначеним статтею 2 КАС України, а також, що рішення цього органу (кадрової комісії) можуть піддаватися судовому контролю, що аж ніяк не заперечує й не протирічить дискреційним повноваженням цього органу під час атестування прокурорів й ухвалення за наслідками цієї процедури відповідних рішень.
У свою чергу, у постановах від 29.06.2022 у справі №420/10211/20, від 11.08.2022 у справі №160/8111/20, від 07.07.2022 у справі №560/214/20, не заперечуючи наявність у кадрової комісії дискреційних повноважень надавати оцінку дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності та ухвалювати рішення за наслідками проходження прокурорами атестації, Верховний Суд зазначив, що така дискреція не може бути свавільною, а повинна ґрунтуватися на приписах закону.
Отже, ураховуючи завдання адміністративного судочинства та юрисдикцію адміністративних судів під час розгляду та вирішення адміністративної справи суд наділений усією повнотою повноважень щодо перевірки оспорюваного рішення суб`єкта владних повноважень не лише на предмет його законності, тобто чи було таке рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, але й з точки зору дотримання інших критеріїв, перелік яких наведено у частині другій статті 2 КАС України.
Пунктом 12 Порядку №233 передбачено, що рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.
Послуговуючись висновками Європейського суду з прав людини [щодо меж судового контрою при оцінці актів, прийнятих на реалізацію дискреційних повноважень] суд апеляційної інстанції, не заперечуючи наявність у кадрової комісії дискреційних повноважень надавати оцінку дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності та ухвалювати рішення за наслідками проходження прокурорами атестації, зауважує, що така дискреція не може бути свавільною, а повинна ґрунтуватися на приписах закону.
Тобто межі дискреції кадрової комісії щодо, зокрема, атестації прокурорів не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю. Процес атестації, як і рішення в результаті цього процесу, мають бути зрозумілим як учасникам цих відносин, зокрема прокурорам, так і незалежному сторонньому спостерігачу.
За загальним правилом під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.
Належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура атестації і чи була дотримана процедура його прийняття.
Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що доводи/пояснення прокурора взято до уваги і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувалася Комісія, коли оцінювала прокурора під час проведення співбесіди, тобто встановити мотиви ухваленого рішення. Особливо-виняткової значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про непроходження прокурором атестації, з огляду на наслідки, які це потягне.
Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Зокрема, рішення можна вважати вмотивованим, якщо в ньому зазначено обставини, що мають значення для правильного вирішення кожного з перелічених у Порядку №221 питань, які мають бути дослідженні в рамках атестації прокурора; є посилання на докази, на підставі яких ці обставини встановлено; є оцінка доводів та аргументів особи, щодо якої застосовується процедура атестації; є посилання на норми права, якими керувалася Комісія. Таке рішення повинно містити судження Комісії щодо професійної, особистої, соціальної компетентності прокурора, його доброчесності та професійної етики, відтак його здатності на належному рівні здійснювати покладені на нього законом обов`язки на займаній посаді.
Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути достатньою мірою (зрозумілою сторонньому спостерігачу) обґрунтованим, тобто у ньому, серед іншого, зазначаються не лише загальні причини чи/та обставини його прийняття, але й мотиви з посиланням на відповідні докази, які б створювали підстави для негативних висновків. Також таке рішення повинно відповідати критеріям ясності, чіткості, доступності та зрозумілості.
У цьому контексті суд апеляційної інстанції опирається на раніше сформовану позицію Верховного Суду зокрема, у постановах від 27.10.2021 у справі №340/3563/20, від 21.12.2021 у справі №640/458/20, від 15.02.2022 у справі №120/4824/20-а, від 29.06.2022 у справі №420/10211/20, від 20.10.2022 у справі №640/1443/20, від 22.12.2022 у справі №260/3009/20.
Виходячи зі змісту рішення Кадрової комісії, констатувавши про "наявність обґрунтованих сумнівів щодо доброчесності та професійної компетентності у зв`язку із проведенням слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій у рамках кримінального провадження та джерел походження коштів на придбання рухомого та нерухомого майна", Комісія водночас не конкретизувала, яка саме поведінка позивача була розцінена таким чином.
Зокрема, у рішенні відсутні посилання на конкретні слідчі (розшукові) чи інші процесуальні дії, вчинені в межах кримінального провадження №42015000000002844, які здобули таку негативну оцінку; з такого неможливо простежити мотиви відхилення пояснень ОСОБА_1 , які становили складову частину матеріалів атестації. 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про невмотивованість спірного рішення Кадрової комісії.
Оцінюючи висновок службового розслідування від 18.12.2017 щодо порушень у кримінальному провадженні №42015000000002844, суд не може самостійно визначати за Комісію, що саме такий був єдиним та основним документом, який ліг в основу оскаржуваного рішення.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанціх про наявність правових підстав для визнання протиправним і скасування оскаржуваного рішення Кадрової комісії №5 Офісу Генерального прокурора від 05.12.2019 за №10 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації за результатами проходження (складання) етапу атестації – співбесіди.
У частині задоволення вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 за №2086ц, яким наказано звільнити ОСОБА_1 з посади прокурора, яке є похідним від оскарження зазначеного рішення, скаржником не наведено мотивів щодо неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права в розрізі підстав апеляційного оскарження, передбачених частинами 2 та 3 статті 317 КАС України, тому суд апеляційної інстанції не надає оцінки висновкам суду в неоспореній частині з огляду на приписи частини 1 статті 308 Кодексу.
Разом із тим, переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку в розрізі доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування наказу і рішення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (справа №640/524/20).
30 листопада 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва у справі №640/524/20 постановив рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Зокрема, визнав протиправним та скасував рішення П`ятої кадрової комісії від 05.12.2019 №10, наказу Генерального прокурора від 21.12.2019 №2086ц, поновив його на рівнозначній посаді, а також стягнув та зобов`язав відповідача нарахувати і виплатити на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 355 919,15 гривень.
На виконання коментованого рішення суду першої інстанції, пунктом 1 наказу Генерального прокурора від 25.02.2021 за №170ц (а.с.167 том V) скасовано наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 за №2086ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 24.12.2019.
Пунктом 2 коментованого наказу поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 25.12.2019.
Натомість згідно пункту 3 наказу Генерального прокурора від 25.02.2021 за №170ц наказано виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
За платіжним дорученням від 02.03.2021 за №781 Офісом Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 здійснено перерахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 26 438,08 гривень на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києві від 30.11.2020 у справі №640/524/20 (а.с.157 том VІ).
Відповідно до платіжних інструкцій, долучених відповідачем, простежуються обставини утримання з середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць податку на доходи фізичних осіб (від 02.03.2021 за №782 у сумі 5 911,62 гривень (а.с.158 том VІ), військового збору (від 02.03.2021 за №783 у сумі 492,63 гривень (зворотній бік а.с.157 том VІ), нарахування єдиного соціального внеску (від 02.03.2021 за №784 у сумі 7 225,31 гривень (зворотній бік а.с.158 том VІ).
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування наказу і рішення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (справа №640/2845/22), у якому просив:
визнати протиправним та скасувати рішення кадрової комісії Офісу Генерального прокурора від 20.12.2021 про неуспішне проходження прокурором Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 атестації; 
визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 19.01.2022 №39ц, згідно якого ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 21.01.2022; 
поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України або рівнозначній посаді в органах прокуратури України; 
стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.01.2022 до моменту фактичного поновлення на посаді.
Як встановлено судом із описової частини рішення Київського окружного адміністративного суду від 20.04.2026 у справі №640/2845/22, відповідно до пункту 7 Закону №113-ІХ та пункту 3-2 Порядку №221 ОСОБА_1 включено до графіку проходження прокурорами Генеральної прокуратури співбесіди на 20.12.2021. За результатами проходження співбесіди, 20.12.2021 кадрова комісія Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів та слідчих Генеральної прокуратури України прийняла рішення №5 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації.
На підставі вказаного рішення кадрової комісії, наказом Генерального прокурора від 19.01.2022 за №39ц ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 21.01.2022 (зворотній бік а.с.21 том VІІ).
Як вже зазначено вище, предметом оскарження в адміністративній справі №640/2845/22, серед іншого, слугує наказ Генерального прокурора від 19.01.2022 за №39ц.
Поруч із цим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2022 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 у справі №640/524/20 змінено в мотивувальній та резолютивних частинах, а абзаци четвертий, п`ятий, сьомий резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 викладено в наступній редакції:
"Поновити ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.
Стягнути з Офісу Генерального прокурора (01001, м. Київ, вул. Різницька, б. 13/15, код ЄДРПОУ 00034051) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 354 391,60 гривень. ( триста п`ятдесят чотири тисячі триста дев`яносто одна) грн. 60 коп.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів." 
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 залишено без змін.
Отже, фактично судове рішення у справі №640/524/20 набрало законної сили 09.02.2022.
Згідно з меморіальним ордером від 01.07.2022 за №2748776020 Державною казначейською службою з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 здійснено безспірне списання коштів, а саме середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 258 847,11 гривень на виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2022 у справі №640/524/20 (а.с.155 том VІ). 
Наявними у справі платіжними інструкціями так само підтверджується здійснення утримання з середнього заробітку за час вимушеного прогулу податку на доходи з фізичних осіб (від 01.07.2022 за №2403 у сумі 57 878,92 гривень (зворотній бік а.с.155 том VІ), військового збору (від 01.07.2022 за №2404 у сумі 4 823,24 гривень (а.с.156 том VІ), нарахування єдиного соціального внеску (від 01.07.2022 за №2405 у сумі 64 309,90 гривень (зворотній бік а.с.156 том VІ).
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20.04.2026 у справі №640/2845/22 у задоволенні позову відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/135813829).
Станом на дату ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20.04.2026 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/136920781).
Отже, рішення Київського окружного адміністративного суду від 20.04.2026 у справі №640/2845/22 не набрало законної сили.
В той же час, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03.01.2025 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2022 у справі №640/524/20 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 у справі №640/524/20 адміністративний позов задоволено частково:
визнано протиправним та скасувати рішення Кадрової комісії №5 Офісу Генерального прокурора від 05.12.2019 за №10 "Про неуспішне проходження прокурором атестації";
визнано протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 за №2086ц;
поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, з 25.12.2019;
стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 25.12.2019 по 03.09.2025 у розмірі 1 875 831,40 грн (один мільйон вісімсот сімдесят п`ять тисяч вісімсот тридцять одна гривня 40 копійок), без урахування обов`язкових податків та зборів;
звернуто до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, з 25.12.2019;
звернуто до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
Виходячи з наведеного, колегія суддів звертає увагу, що на момент прийняття рішення судом першої інстанції опісля направлення справи на новий розгляд (рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 у справі №640/524/20) про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора з 25.12.2019 та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по день ухвалення рішення, ОСОБА_1 вже був поновлений на посаді на підставі судового рішення, яке набрало законної сили (постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2022, якою змінено рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 у справі №640/524/20).
За наслідком його ухвалення наказом Генерального прокурора від 25.02.2021 за №170ц скасовано наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 за №2086ц про звільнення ОСОБА_1 та поновлено його на посаді прокурора з 25.12.2019.
Надалі наказом Генерального прокурора від 19.01.2022 за №39ц ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора з 21.01.2022; поруч із іншим, у скасуванні вказаного наказу відмовлено рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20.04.2026 у справі №640/2845/22, проте судове рішення не набрало законної сили.
У контексті наведеного суд також відзначає, що долученими до матеріалів справи розрахунковими листами підтверджуються обставини нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати у період з 25.02.2021 по 21.01.2022 (а.с.87 том VІІ).
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
В силу частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Положеннями частини 2 статті 235 КЗпП України закріплено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
У цьому зв`язку необхідно звернути увагу на те, що положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.
Додатково колегія суддів зауважує, що завданням адміністративного судочинства, у силу приписів частини 1 статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому, суть ефективного захисту – це відновлення порушеного права законним способом, який має бути адекватним, справедливим та не порушувати прав третіх осіб чи загальних засад права.
Як уже було зазначено вище, у порядку негайного виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 у справі №640/524/20, зміненого постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2022, ОСОБА_1 поновлено на посаді з дати його звільнення (25.12.2019), тобто до 20.01.2022 (до прийняття наказу Генерального прокурора від 19.01.2022 за №39ц, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора з 21.01.2022), він не мав статусу "звільненого працівника".
В той же час, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03.01.2025 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2022 у справі №640/524/20 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
У пункті 2.27 "Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 за №58, визначено, що днем звільнення вважається останній день роботи. Тобто, день звільнення – це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.
Таким чином, оскільки день звільнення є останнім робочим днем, то 24.12.2019 є останнім робочим днем ОСОБА_1 в органах прокуратури.
Більше того, за змістом пункту 2.10 коментованої Інструкції визнається недійсним запис про звільнення у разі незаконного звільнення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення шляхом зміни запису відомостей про роботу з посиланням на наказ про поновлення на роботі.
Звідси, на переконання судової колегії, з метою відновлення порушеного права позивача, зважаючи на те, що оспорюваний наказ є наказом про звільнення, в основі прийняття якого лежить рішення П`ятої кадрової комісії від 05.12.2019 за №10 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації, стосовно якого виснувано про його необґрунтованість та, як наслідок, протиправність, станом на дату ухвалення цього судового рішення наявні підстави для визнання протиправним та скасування наказу Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 за №2086ц.
Підсумовуючи, оскільки звільнення позивача визнано судом незаконним, тому трудові правовідносини вважаються відновленими з 25.12.2019 по 21.01.2022, тобто до дня останнього робочого дня ОСОБА_1 до звільнення на підставі наказу Генерального прокурора від 19.01.2022 за №39ц. 
У обсязі вищенаведеного, як встановлено зі змісту описової частини рішення Київського окружного адміністративного суду від 20.04.2026 у справі №640/2845/22, у період опісля набрання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 у справі №640/524/20 законної сили та фактичного поновлення на посаді прокурора на його підставі, ОСОБА_1 вступив у нові правовідносини з Офісом Генерального прокурора, наслідком яких слугувало прийняття наказу Генерального прокурора від 19.01.2022 за №39ц про звільнення з 21.01.2022.
Оскільки зазначені правовідносини виходять за межі предмета розгляду цієї справи та ґрунтуються на обставинах проходження позивачем атестації, відмінних від тих, що є предметом даного судового розгляду, колегія суддів не тільки позбавлена підстав для надання їм оцінки в межах цього провадження в контексті охоплення їх періодом відновлення права на працевлаштування, проте й уважає такі втручанням у перебіг правовідносин, котрі у темпоральному проміжку не охоплюють спірні.
Повертаючись до питання визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ураховуючи, що звільнення позивача визнано судом незаконним, тому трудові правовідносини вважаються відновленими, а позивач отримав право на компенсацію свого незаконного звільнення (середній заробіток за час вимушеного прогулу), що, як засвідчується матеріалами справи та наведено вище по тексту судового рішення, виконано Офісом Генерального прокурора шляхом безспірного списання коштів у загальному розмірі 354 391,60 гривень.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора щодо незгоди із обраним судом першої інстанції способом захисту порушеного права позивача в частині стягнення з органу прокуратури суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, без урахування обставин фактично нарахованої та виплаченої заробітної плати у період з 25.02.2021 по 21.01.2022, варто вказати на таке.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 ухвалено стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 25.12.2019 по 03.09.2025 у розмірі 1 875 831,40 гривень, без урахування обов`язкових податків та зборів.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Офісом Генерального прокурора на виконання судових рішень у справі №640/524/20 сплачено ОСОБА_1 у березні 2021 року середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за 1 місяць та Державною казначейською службою України у липні 2022 року на підставі виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2022 у справі №640/524/20 на користь ОСОБА_1 здійснено безспірне списання коштів, а саме середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 354 391,60 гривень, що підтверджується платіжними дорученнями та меморіальним ордером.
Звідси, відрахувавши від загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.12.2019 по 03.09.2025 (2 230 223,00 гривень) суму фактично одержаного середнього заробітку на виконання виконавчого листа у справі №640/524/20 (354 391,60 гривень), дійшов висновку про необхідність стягнення 1 875 831,40 гривень.
Суд апеляційної інстанції погоджується із вказаними висновками у частині врахування при визначенні способу захисту порушеного права позивача раніше стягнутої на його користь суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до меморіального ордеру та платіжних інструкцій з метою не допустити подвійне стягнення на користь ОСОБА_1 суми, що суперечить визначеним КАС України критеріям справедливості та обґрунтованості судового рішення.
Так, за приписами статті 381 КАС України поворот виконання рішення про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, рішення про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.
Згідно із усталеною практикою Верховного Суду можливість повороту виконання судового рішення у справі про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання передбачена виключно в разі недобросовісних дій позивача (стягувача), згідно з якими скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.
Подібний підхід щодо можливості повороту виконання судового рішення у справі викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі №569/15646/16-ц та постановах Верховного Суду від 24.09.2020 у справі №818/678/17, від 25.10.2021 у справі №607/3393/18, від 26.05.2022 у справі №495/364/17, від 01.12.2022 у справі №380/3422/20.
Отже, ОСОБА_1 компенсовано відповідачем середній заробіток за весь час його вимушеного прогулу через незаконне звільнення у період з 25.12.2019 (дата фактичного звільнення) по 09.02.2022 (дата набрання законної сили рішення суду у справі №640/524/20) відповідно до положень трудового законодавства України (стаття 235 КЗпП України), що фактично свідчить про відновлення його права на отримання заробітної плати, яка мала бути виплачена. Отже, у цьому конкретному випадку втрати доходу не відбулося.
Поруч із цим, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, котра фактично охоплює період з 10.02.2022 по 03.09.2025 (дата ухвалення рішення Київського окружного адміністративного суду, котре є предметом перегляду), з огляду на таке.
Звертаючись до попередньо сформованих висновків про відновлення трудових правовідносин ОСОБА_1 з 25.12.2019 (дата звільнення за наказом від 21.12.2019 за №2086ц) по 21.01.2022 (дата останнього робочого дня за наказом від 19.01.2022 за №39ц), а також про неможливість втручання цим судовим рішенням у правовідносини, котрі склалися між сторонами за наслідком наступного проходження атестації та звільнення за його результатами, тобто котрі мали місце опісля прийняття наказу Генерального прокурора від 19.01.2022 за №39ц (що, поруч із іншим, є предметом судового розгляду у справі №640/2845/22), суд вказує про наступне:
по-перше, зважаючи на встановлені обставини нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати у період з 25.02.2021 по 21.01.2022 як працівнику прокуратури, означений період не може вважатися періодом вимушеного прогулу працівника та відповідно підставою для стягнення середнього заробітку, оскільки останній направлений на компенсацію втрат від неотримання заробітної плати, котра, у противагу, мала місце;
по-друге, з дня припинення трудових правовідносин ОСОБА_1 з Офісом Генерального прокурора (22.01.2022) на підставі наказу від 19.01.2022 за №39ц, як по дату ухвалення рішення судом першої інстанції (03.09.2025), так і по дату ухвалення цієї постанови (08.07.2026) коментований наказ залишається чинним (з огляду на відмову Київським окружним адміністративним судом рішенням від 20.04.2026 у справі №640/2845/22 у задоволенні позовних вимог та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою на вказане рішення 27.05.2026), проте такі правовідносини не охоплюються судовим розглядом у цій справі №640/524/20, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає за можливе втручання у їх перебіг шляхом формування висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за означений період, адже вказане фактично б означало, що протягом такого проміжку часу продовжував діяти оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 від 21.12.2019 за №2086ц.
Натомість суд першої інстанції під час визначення способу захисту порушеного права позивача у цій частині вказаних обставин не врахував.
Беручи до уваги наведене, судове рішення у цій справі в частині позовної вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1 875 831,40 гривень, котрий фактично охоплює складовий період з 25.12.2019 по дату наступного припинення трудових правовідносин 22.01.2022, а також часовий проміжок чинності наказу від 19.01.2022 за №39ц про звільнення, що триває й донині, встановлений судом ефективний спосіб захисту порушеного права позивача виходить за межі досягнення цілей компенсаційного характеру втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.
Відтак у задоволенні позовної вимоги про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24.12.2019 до моменту фактичного поновлення на посаді слід відмовити.

ІХ. Висновок суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Поруч із цим, в силу вимог частини 3 статті 308 Кодексу, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 1, 2 статті 308 КАС України).
За частиною 1 статті 317 Кодексу, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права; неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Офісу Генерального прокурора підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення через неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, підлягає скасуванню у частині задоволених позовних вимог. 

Х. Розподіл судових витрат
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 6 статті 139 КАС України).
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).
Позивачем сплачено судовий збір за подання до суду адміністративного позову в розмірі 840,80 гривень, підтвердженням чого є наявний в матеріалах справи дублікат квитанції від 04.01.2024 за №0.0.1572637685.1.
Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли з вини Офісу Генерального прокурора, підлягають стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в суді першої інстанції у розмірі 840,80 гривень.
Матеріали справи позбавлені будь-яких доказів про понесення сторонами інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх перерозподілу.

Керуючись статтями 308, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про скасування наказу, поновлення на роботі, – задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 у справі №640/524/20, – скасувати та ухвалити постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Кадрової комісії №5 Офісу Генерального прокурора "Про неуспішне проходження прокурором атестації" від 05.12.2019 за №10.
Визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 за №2086ц.
Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, з 25.12.2019.
Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, з 25.12.2019.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (ідентифікаційний код юридичної особи 00034051) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання адміністративного позову в сумі 840,80 гривень (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя  Чуприна О.В.

Суддя  Говорун О.В.

Суддя Кобаль М.І.

Повний текст постанови складено 08.07.2026.