КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
Іменем України
Справа №133/2074/26

10.09.2026 м. Козятин
Козятинський міськрайонний суд Вінницької області у складі:
головуючої судді: Дем`янової Ж.М.,
за участі:
секретаря судового засідання: Бірюкової Т.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги при звільненні, одноразової допомоги на оздоровлення та середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні,
встановив:
Стислий виклад позицій учасників справи.
ОСОБА_1 звернулася до АТ «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги при звільненні, одноразової допомоги на оздоровлення та середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 1985 року по 20 грудня 2024 року перебувала у трудових відносинах з регіональною філією «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», працюючи на посаді менеджера відділу регіональної статистики Служби статистики.
Наказом № 2228/ос від 02 грудня 2024 року позивача звільнено з роботи на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком.
Як зазначає позивач, відповідно до вказаного наказу при звільненні їй належала одноразова матеріальна допомога при виході на пенсію у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, а також додаткова матеріальна допомога у розмірі п`яти середньомісячних заробітків у зв`язку зі стажем роботи в галузі, який на день звільнення становив 39 років 09 місяців 09 днів.
Крім того, позивач вказує, що їй не була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 та 2023 роки.
За твердженням позивача, працівники кадрової та бухгалтерської служб відповідача повідомили їй, що у зв`язку із запровадженням воєнного стану в Україні та відповідним рішенням правління АТ «Українська залізниця» зазначені виплати були призупинені, а у разі їх відновлення належні кошти будуть перераховані на її картковий рахунок. При цьому на запитання щодо розміру належних до виплати сум їй було повідомлено, що відповідні допомоги не нараховуються у зв`язку із закриттям відповідної статті видатків.
Позивач зазначає, що неодноразово зверталася до відповідача з вимогами провести виплату належних їй сум, однак отримувала відповідь про відсутність коштів за відповідною статтею видатків.
У зв`язку з цим позивач звернулася за правничою допомогою до адвоката Кучер Г. М., яка направила відповідачу адвокатський запит щодо надання інформації та документів стосовно причин і правових підстав невиплати позивачу належних сум при звільненні.
У відповідь на адвокатський запит від 24 квітня 2026 року № 22 відповідач листом від 01 травня 2026 року № НЗІ ПЗЗ-1-13/1047 повідомив, що в період дії правового режиму воєнного стану в Україні, запровадженого Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, на підставі рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року (протокол № Ц-54/13 Ком.т.) та листа від 25 березня 2022 року було прийнято рішення про призупинення низки виплат працівникам, передбачених Галузевою угодою та колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення та одноразової допомоги при виході на пенсію.
Відповідач також зазначив, що нарахування одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при першому звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті, а також одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення, зазначених у наказі про припинення трудового договору, не здійснювалося у зв`язку з відсутністю права на таке нарахування до прийняття окремого рішення керівництва АТ «Українська залізниця».
Позивач із такими діями та рішеннями відповідача не погоджується, вважаючи, що невиплата передбачених колективним договором матеріальних допомог за 2022–2023 роки, одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію та додаткової матеріальної допомоги у зв`язку зі значним стажем роботи на залізничному транспорті призвела до непроведення з нею повного розрахунку при звільненні.
Посилаючись на наведені обставини, позивач просить суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь:
-одноразову матеріальну допомогу при виході на пенсію у розмірі 288 766,00 грн;
-матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік у розмірі 14 886,00 грн;
-матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік у розмірі 16 104,00 грн;
-середній заробіток за весь час затримки виплати належних їй сум при звільненні у розмірі 175 109,10 грн;
-10 000,00 грн у відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, правом на відзив не скористався.
Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 29.06.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін. Визначено порядок подання до суду документів по суті у справі.
До суду 03.08.2026 надійшла заява представника позивача про надання додаткових пояснень.
До суду 27.08.2026 надійшла заява представника відповідача щодо надання представнику АТ «Укрзалізниця» адвокату Чешковському В.А. в підсистемі «Електронний суд» доступ до електронних матеріалів справи №133/2074/26 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про стягнення невиплачених коштів при звільненні з роботи в зв`язку з виходом на пенсію.
Інші заяви та клопотання від учасників справи до суду не надходили, інші процесуальні дії не вчинялись.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України.
Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.
Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оцінивши подані сторонами докази відповідно до вимог статей 76–81, 89 ЦПК України, суд установив такі обставини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала у трудових відносинах з регіональною філією «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» з 1985 року по 20 грудня 2024 року, працюючи на посаді менеджера відділу регіональної статистики Служби статистики, що підтверджується матеріалами справи.
Наказом (розпорядженням) № 2228/ос від 02 грудня 2024 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнено 20 грудня 2024 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, на підставі статті 38 КЗпП України.
У зазначеному наказі також визначено, що при звільненні працівниці підлягає виплаті одноразова матеріальна допомога при виході на пенсію у розмірі п`яти середньомісячних заробітків та додаткова матеріальна допомога у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, з огляду на її стаж роботи в галузі, який на дату звільнення становив 39 років 09 місяців 09 днів.
Разом з тим, як установлено судом, у день звільнення зазначені виплати ОСОБА_1 фактично не були нараховані та виплачені.
Крім того, позивач зазначає про невиплату їй матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки.
З метою з`ясування причин невиплати передбачених виплат ОСОБА_1 зверталася до відповідача, у тому числі через свого представника — адвоката Кучер Г.М., яка направила на адресу АТ «Українська залізниця» адвокатський запит від 24 квітня 2026 року № 22 щодо надання інформації та документів стосовно нарахування і виплати заборгованості з матеріальної допомоги при виході на пенсію та матеріальної допомоги на оздоровлення.
Листом регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» від 01 травня 2026 року № НЗІ ПЗЗ-1-13/1047 відповідач повідомив, що в період дії воєнного стану, введеного в Україні Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, згідно з рішенням правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року та відповідним листом від 25 березня 2022 року було прийнято рішення про призупинення низки виплат працівникам, передбачених Галузевою угодою та колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення та одноразової допомоги при виході на пенсію.
У цьому ж листі відповідач зазначив, що нарахування одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників уперше у зв`язку з виходом на пенсію, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті, а також одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення, передбаченої в наказі про припинення трудового договору, не здійснено у зв`язку з відсутністю права на таке нарахування до отримання окремого рішення керівництва АТ «Українська залізниця».
Як убачається з матеріалів справи, пунктом 3.2.21 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002–2006 роки, з урахуванням змін та доповнень, передбачено виплату працівникам, які вперше звільняються у зв`язку з виходом на пенсію, одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті залежно від стажу роботи в галузі.
Пунктом 2.3 цієї Галузевої угоди передбачено обов`язок сторін протягом строку її дії виконувати взяті на себе зобов`язання, а пунктом 2.4 визначено порядок внесення до угоди змін і доповнень за спільною домовленістю сторін.
Судом також установлено, що рішенням правління АТ «Українська залізниця», оформленим витягом із протоколу від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т., було прийнято рішення про призупинення додаткових виплат, передбачених Галузевою угодою та колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, крім матеріальної допомоги на лікування та поховання.
Разом з тим, витягом із протоколу засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 жовтня 2024 року № Ц-82/63 Ком.т. передбачено поновлення виплати одноразової матеріальної допомоги працівникам товариства, які звільнилися або підлягали звільненню у період із січня по грудень 2024 року, із проведенням нарахування та виплати в хронологічній послідовності відповідно до дати звільнення працівника вперше у зв`язку з виходом на пенсію.
Отже, на час звільнення ОСОБА_1 — 20 грудня 2024 року — діяло рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14 жовтня 2024 року щодо поновлення відповідних виплат працівникам, звільненим у 2024 році.
Водночас листом члена правління АТ «Українська залізниця» від 04 квітня 2025 року № Ц-5-1.5-25/122-25 повідомлено про призупинення з 01 квітня 2025 року та до окремого рішення керівництва виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівника вперше у зв`язку з виходом на пенсію у зв`язку із заходами щодо оптимізації витрат та забезпечення фінансової стабільності товариства.
Таким чином, зазначене рішення про призупинення виплат прийнято вже після звільнення ОСОБА_1 і стосувалося періоду починаючи з 01 квітня 2025 року.
Згідно з довідкою про середню заробітну плату ОСОБА_1 від 29 квітня 2026 року № 71718-02/443 її середньомісячна заробітна плата становила 28 876,60 грн.
Позивач, виходячи з передбаченого колективними актами розміру виплат, визначила одноразову матеріальну допомогу при виході на пенсію та додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю в загальному розмірі десяти середньомісячних заробітків, що становить 288 766,00 грн (28 876,60 грн ? 10).
Щодо матеріальної допомоги на оздоровлення позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості за відповідні роки в загальному розмірі 30 970,00 грн, з розрахунку, що така допомога за 2022 рік становить 14 886,00 грн, а за 2023 рік — 16 104,00 грн.
Крім того, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 грудня 2024 року по 20 травня 2025 року. За її розрахунком, середньоденний заробіток становить 1 326,58 грн, а сума середнього заробітку за 132 робочі дні — 175 109,10 грн.
Таким чином, предметом спору у цій справі є право ОСОБА_1 на отримання передбачених Галузевою угодою, колективним договором та іншими локальними актами виплат у зв`язку із звільненням з роботи вперше у зв`язку з виходом на пенсію, а також матеріальної допомоги на оздоровлення, та, відповідно, обов`язок роботодавця здійснити такі виплати.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з припиненням трудових відносин між сторонами та невиплатою, за твердженням позивача, усіх належних їй сум у день звільнення, у зв`язку з чим вона також ставить питання про застосування передбачених трудовим законодавством наслідків порушення строків проведення остаточного розрахунку при звільненні.
Мотиви, з яких суд виходить, та застосовані норми права
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності відповідно до вимог статей 76–81, 89 ЦПК України, виходить із такого.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 10 КЗпП України колективний договір регулює трудові відносини між працівниками і роботодавцями, а також соціально-економічні відносини, які відповідно до законодавства можуть регулюватися колективним договором.
Статтею 13 КЗпП України передбачено, що зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції, зокрема ним установлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових та соціально-економічних відносин, у тому числі щодо оплати праці, гарантій, компенсацій та пільг працівникам.
Відповідно до статті 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників.
Аналогічні положення містяться у статтях 5, 7, 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», відповідно до яких умови колективних договорів та угод, укладених відповідно до законодавства, є обов`язковими для сторін, на яких вони поширюються, та підлягають виконанню.
Таким чином, умови галузевої угоди та колективного договору, якими передбачено відповідні виплати працівникам за наявності визначених у них умов, є складовою трудових гарантій працівника та підлягають виконанню роботодавцем у встановленому порядку. Такі виплати не можуть розглядатися виключно як право роботодавця на власний розсуд визначати, чи здійснювати їх працівникові після виникнення передбачених нормативними та локальними актами підстав для їх отримання.
Як установлено судом, позивачка ОСОБА_1 з 1985 року по 20 грудня 2024 року перебувала у трудових відносинах із регіональною філією «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця», працюючи на посаді начальника регіонального відділу статистики Служби статистики.
Наказом № 2228/ос від 02 грудня 2024 року позивачку звільнено з роботи 20 грудня 2024 року на підставі статті 38 КЗпП України у зв`язку з розірванням трудового договору за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком.
При цьому зазначеним наказом роботодавець безпосередньо визначив належні позивачці виплати, зокрема одноразову матеріальну допомогу у розмірі п`яти середньомісячних заробітків та додаткову матеріальну допомогу у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, передбачені пунктом 8.23 змін та доповнень до Колективного договору на 2001–2005 роки, пролонгованого на 2006–2024 роки, а також шість прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2022 та 2023 роки, передбачені пунктом 3.10 цього ж колективного договору.
Отже, сам відповідач у наказі про звільнення визнав наявність у позивачки права на зазначені виплати та визначив нормативну підставу їх нарахування. Посилання в наказі на необхідність отримання окремого рішення керівництва АТ «Українська залізниця» щодо їх виплати не змінює встановленого наказом факту наявності у позивачки відповідного права, а стосується виключно порядку реалізації та фактичного проведення виплати.
Відповідно до пункту 3.2.21 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002–2006 роки зі змінами та доповненнями працівникам, які вперше звільняються у зв`язку з виходом на пенсію, передбачалася виплата одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю залежно від тривалості такого стажу.
Судом установлено, що на день звільнення стаж роботи позивачки в галузі становив 39 років 09 місяців 09 днів, що також безпосередньо зазначено у наказі № 2228/ос від 02 грудня 2024 року.
Водночас із матеріалів справи вбачається, що рішенням правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т. на період дії воєнного стану було призупинено окремі додаткові виплати, передбачені галузевою угодою та колективними договорами, у тому числі виплати матеріальної допомоги, за винятком окремих видів допомоги.
Разом із тим, відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану роботодавець за власною ініціативою може зупинити дію окремих положень колективного договору.
Зі змісту наведеної норми вбачається, що законодавець передбачив можливість зупинення дії саме окремих положень колективного договору на період воєнного стану, однак така можливість сама по собі не означає припинення трудового права працівника на всі передбачені колективним договором виплати незалежно від змісту відповідного рішення роботодавця, періоду його дії та конкретної виплати.
При цьому суд бере до уваги, що рішенням правління АТ «Українська залізниця» від 14 жовтня 2024 року № Ц-82/63 Ком.т. було відновлено виплату одноразової матеріальної допомоги працівникам, які вийшли або мали вийти на пенсію протягом січня–грудня 2024 року, із проведенням виплат у хронологічному порядку відповідно до дати звільнення у зв`язку з виходом на пенсію.
Позивачка звільнена 20 грудня 2024 року у зв`язку з виходом на пенсію, тобто у межах періоду, на який поширювалося зазначене рішення правління. 
Отже, на момент припинення трудових відносин підстав для невизнання за позивачкою права на передбачену колективним договором одноразову та додаткову матеріальну допомогу не встановлено.
Посилання відповідача на подальше призупинення виплати зазначеної допомоги, оформлене листом члена правління АТ «Українська залізниця» від 04 квітня 2025 року № Ц-5-1.5-25/122-25, суд відхиляє, оскільки зазначене рішення прийнято вже після припинення трудових відносин із позивачкою та після виникнення у неї права на відповідні виплати.
Нормативний акт або локальне рішення роботодавця, прийняті після виникнення у працівника права на певну виплату, не можуть мати зворотної дії та бути підставою для позбавлення працівника вже набутого трудового права, якщо інше прямо не встановлено законом.
Таким чином, суд приходить до висновку, що право позивачки на отримання одноразової матеріальної допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків та додаткової матеріальної допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків виникло на момент її звільнення 20 грудня 2024 року.
Відповідно до довідки відповідача від 29 квітня 2026 року № 71718-02/443 середньомісячна заробітна плата позивачки становила 28 876,60 грн.
Отже, розмір належної позивачці одноразової та додаткової матеріальної допомоги становить 288 766,00 грн, а саме: 28 876,60 грн ? 10 середньомісячних заробітків.
Щодо вимоги про стягнення допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки суд зазначає таке.
Наказом № 2228/ос від 02 грудня 2024 року відповідачем також було визначено виплату позивачці шести прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2022 рік та шести прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2023 рік відповідно до пункту 3.10 змін та доповнень до Колективного договору на 2001–2005 роки, пролонгованого на 2006–2024 роки.
Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що на момент звільнення позивачки зазначене положення колективного договору було належним чином змінено, скасовано або зупинено саме в частині допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки, а також доказів того, що позивачка була позбавлена права на такі виплати.
Саме по собі посилання відповідача на загальне призупинення окремих додаткових виплат у період воєнного стану не є достатнім для висновку про припинення права позивачки на конкретну виплату, яку роботодавець безпосередньо визначив у наказі про звільнення.
За таких обставин суд вважає доведеним право позивачки на отримання допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки.
Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2022 році становив 2 481 грн, а тому розмір допомоги на оздоровлення за 2022 рік становить 14 886 грн (2 481 грн ? 6).
У 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2 684 грн, тому розмір допомоги на оздоровлення за 2023 рік становить 16 104 грн (2 684 грн ? 6).
Загальний розмір допомоги на оздоровлення, яка підлягає стягненню на користь позивачки, становить 30 990 грн.
Таким чином, загальна сума належних позивачці та невиплачених відповідачем при звільненні виплат становить 319 756 грн (288 766 грн + 30 990 грн).
Вирішуючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Отже, обов`язок роботодавця провести з працівником повний розрахунок у день звільнення є імперативним. Невиплата належних працівникові сум у встановлений законом строк за наявності вини роботодавця є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Судом установлено, що 20 грудня 2024 року, у день звільнення, відповідач не виплатив позивачці передбачені колективним договором одноразову та додаткову матеріальну допомогу, а також допомогу на оздоровлення за 2022 та 2023 роки.
При цьому сам відповідач у наказі про звільнення визначив зазначені виплати як такі, що підлягають виплаті позивачці, а тому посилання на необхідність отримання окремого рішення керівництва не звільняло роботодавця від обов`язку виконати належним чином свої зобов`язання перед працівницею.
Суд не встановив обставин, які б свідчили про вину позивачки у несвоєчасному проведенні з нею остаточного розрахунку. Навпаки, невиплата належних сум була зумовлена виключно рішеннями та організаційними діями відповідача.
Визначаючи конкретний розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує також співвідношення суми несвоєчасно виплачених позивачці коштів із розміром середнього заробітку за час затримки.
Як установлено судом, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 288 766,00 грн одноразової та додаткової матеріальної допомоги та 30 990,00 грн допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки, а всього — 319 756,00 грн.
Водночас розрахований відповідно до положень статті 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку становить 175 108,56 грн, що складає близько 54,76 відсотка від загальної суми належних позивачці та несвоєчасно виплачених коштів.
Таким чином, механічне стягнення всієї розрахованої суми середнього заробітку у розмірі 175 108,56 грн призвело б до того, що компенсація за затримку розрахунку становила б більше половини суми основної заборгованості роботодавця. 
За таких обставин суд, застосовуючи критерії розумності, справедливості та пропорційності, вважає необхідним оцінити співмірність такого розміру компенсації з наслідками допущеного порушення.
Вирішуючи питання щодо конкретного розміру відшкодування, суд виходить із того, що положення статті 117 КЗпП України не передбачають механічного стягнення всієї суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, а з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду вимагають оцінки співмірності такого відшкодування з наслідками допущеного роботодавцем порушення.
Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23, при визначенні розміру відшкодування суд має забезпечити справедливий баланс між інтересами працівника та роботодавця, враховуючи, зокрема, розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, тривалість затримки розрахунку, поведінку сторін та інші обставини, що мають істотне значення для справи.
У цій справі розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, обчислений виходячи із середньоденної заробітної плати 1 326,58 грн та 132 робочих днів затримки, становить 175 108,56 грн.
Водночас загальний розмір належних позивачці та несвоєчасно виплачених сум становить 319 756,00 грн, з яких 288 766,00 грн — одноразова та додаткова матеріальна допомога та 30 990,00 грн — допомога на оздоровлення за 2022 та 2023 роки.
Таким чином, розрахований середній заробіток за час затримки у розмірі 175 108,56 грн становить 54,76 відсотка від суми основної заборгованості. 
Стягнення зазначеної суми в повному обсязі за встановлених у цій справі обставин, на думку суду, не відповідало б критеріям розумності, справедливості та пропорційності.
Визначаючи розмір відшкодування, суд бере до уваги також характер та тривалість затримки розрахунку, розмір несвоєчасно виплачених сум, їх співвідношення із середнім заробітком за час затримки, поведінку сторін трудових правовідносин, а також об`єктивні обставини діяльності відповідача в умовах воєнного стану.
При цьому суд враховує публічну інформацію з відкритих джерел про складний фінансово-економічний стан АТ «Українська залізниця», зумовлений, зокрема, систематичними ракетними та дроновими атаками російської федерації на залізничну інфраструктуру та рухомий склад, необхідністю постійного проведення аварійно-відновлювальних робіт, значними витратами на відновлення пошкоджених об`єктів, зростанням вартості енергоресурсів та скороченням доходів від окремих видів перевезень.
Суд при цьому наголошує, що зазначені обставини не звільняють відповідача від обов`язку своєчасно провести з працівником остаточний розрахунок та не можуть бути підставою для позбавлення позивачки гарантованого законом права на компенсацію. Вони враховуються судом виключно у сукупності з іншими обставинами справи при визначенні співмірного розміру такого відшкодування.
З урахуванням наведених критеріїв суд вважає справедливим та співмірним визначити розмір відшкодування за час затримки розрахунку у сумі, що відповідає 10 відсоткам від загального розміру несвоєчасно виплачених позивачці коштів.
Такий розрахунок становить:
319 756,00 грн ? 10 % = 31 975,60 грн.
Визначена таким чином сума 31 975,60 грн становить 18,26 відсотка від розрахованого середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 175 108,56 грн та 10 відсотків від суми основної заборгованості.
Суд підкреслює, що застосування показника 10 відсотків у цій справі не є встановленням загального чи фіксованого розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні та не означає запровадження будь-якого нормативного «тарифу» відповідальності роботодавця. Зазначений показник використовується виключно як спосіб визначення конкретного розміру відшкодування з урахуванням сукупності встановлених саме у цій справі обставин та необхідності забезпечення справедливого балансу інтересів сторін.
За таких обставин суд доходить висновку, що стягнення на користь позивачки 31 975,60 грн є достатнім та справедливим способом компенсації наслідків несвоєчасного проведення з нею остаточного розрахунку, відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності й водночас не призводить до покладення на відповідача надмірного фінансового тягаря.
Отже, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню — у розмірі 31 975,60 грн, а в іншій частині, а саме щодо стягнення 143 132,96 грн, — відмові.
Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу
Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Позивачкою заявлено вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Загальний розмір заявлених майнових вимог становив 494 864,56 грн, з яких 319 756,00 грн — сума належних при звільненні та невиплачених коштів, а 175 108,56 грн — середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
За результатами розгляду справи задоволено майнові вимоги на загальну суму 351 731,60 грн, що складається з 319 756,00 грн основної заборгованості та 31 975,60 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Таким чином, частка задоволених позовних вимог становить:
351 731,60 грн / 494 864,56 грн ? 100 % = 71,07 %.
Відповідно, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі:
10 000,00 грн ? 71,07 % = 7 107,00 грн.
З урахуванням наведеного суд вважає обґрунтованим стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 107,00 грн, а в іншій частині заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу — 2 893,00 грн — відмовити.
Щодо розподілу судового збору
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у частині судового збору, суд виходить із положень статті 141 ЦПК України, відповідно до яких судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Як убачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 1 751,09 грн, що підтверджується відповідним платіжним документом.
Загальний розмір заявлених позивачкою майнових вимог становив 494 864,56 грн, з яких 319 756,00 грн — сума належних при звільненні та невиплачених коштів, а 175 108,56 грн — середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
За результатами розгляду справи судом задоволено майнові вимоги на загальну суму 351 731,60 грн, з яких 319 756,00 грн — сума належних позивачці при звільненні та невиплачених коштів, а 31 975,60 грн — середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, частка задоволених позовних вимог становить 71,08 % (351 731,60 грн / 494 864,56 грн ? 100 %).
Враховуючи наведене, понесені позивачкою витрати зі сплати судового збору підлягають розподілу між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 1 751,09 грн, з відповідача на її користь підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 1 244,08 грн (1 751,09 грн ? 71,08 %).
В іншій частині витрати позивачки зі сплати судового збору, що відповідає частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, покладаються на позивачку.
Керуючись статтями 12, 13, 76–81, 89, 133, 137, 141, 259, 263–265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, статтями 47, 116, 117 КЗпП України, суд, 
ухвалив:
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення належних при звільненні виплат та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні — задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 :
- одноразову матеріальну допомогу у розмірі 144 383,00 грн;
- додаткову матеріальну допомогу у розмірі 144 383,00 грн;
- допомогу на оздоровлення за 2022 рік у розмірі 14 886,00 грн;
- допомогу на оздоровлення за 2023 рік у розмірі 16 104,00 грн;
- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31 975,60 грн.
Усього стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 351 731,60 грн.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині, що перевищує 31 975,60 грн, а саме в сумі 143 132,96 грн, — відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 107,63 грн.
У задоволенні вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в іншій частині, а саме в розмірі 2 892,37 грн, — відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 244,08 грн.
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду через Козятинський міськрайонний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення виготовлено 14.09.2026.
Учасники провадження:
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП: НОМЕР_1 Адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 
Акціонерне товариство «Українська залізниця» ел. пошта uz@uz.gov.ua тел. 380443097005 адреса вул. Єжи Ґедройця, 5 м. Київ, 03150 ЄДРПОУ 40075815
Суддя Жанна ДЕМ`ЯНОВА