ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/956/13(916/2719/25)	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук, 
суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,
секретар судового засідання - І.С. Мисько,
за участю представників учасників справи:
від позивача: Т.О. Коренчук
від відповідачів: 
1)Клименко Олени Вікторівни: ОСОБА_1 
2) ОСОБА_2 : не з`явився
3) ОСОБА_3 : Т.В. Москалюк
від третьої особи ОСОБА_4 : не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» арбітражної керуючої Коренчук Тетяни Олександрівни
на рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 (суддя С.І. Райчева, м.Одеса, повне рішення складено 23.03.2026)
у справі №916/956/13(916/2719/25)
за позовом ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» арбітражної керуючої Коренчук Тетяни Олександрівни
до відповідачів: 
1) ОСОБА_5 ;
2) ОСОБА_2 ;
3) ОСОБА_3 ,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів -  ОСОБА_4 
про визнання договору недійсним та витребування майна,

В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог та історія справи
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.05.2013 (суддя Грабован Л.І.) порушено провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» (надалі також – Товариство).
Постановою Господарського суду Одеської області від 04.10.2013 (суддя Грабован Л.І.) Товариство з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» визнано банкрутом та відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.12.2021 справу №916/956/13 прийнято до свого провадження суддею Райчевою (Антощук) С.І.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 29.01.2025 призначено ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» арбітражну керуючу Коренчук Тетяну Олександрівну.
10.07.2025 до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» арбітражної керуючої Коренчук Тетяни Олександрівни до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про участь у фонді фінансування будівництва «Одеса» №3/6 від 28.06.2008, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» та ОСОБА_2 , та витребування від ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1162953551101, загальною площею 140,5 кв.м.
В обґрунтування заявлених вимог ліквідатор послалась на те, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 , 01.02.2017 була зареєстрована за ОСОБА_2 . 
Підставою для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 став договір про участь у фонді фінансування будівництва «Одеса» №3/6 від 28.06.2008, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» (підписантом виступив директор Пасько Сергій Миколайович) та ОСОБА_2 , акт приймання передачі об`єкта інвестування від 21.04.2011 та технічний паспорт, виданий 12.08.2016, виготовлений ПП «Проект».
У подальшому, 18.08.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. 
19.08.2024 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 свою частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
Таким чином, як вказує ліквідатор, станом на даний час власником зазначеної квартири є ОСОБА_5 .
Обґрунтовуючи наявність підстав для визнання недійсним договору про участь у фонді фінансування будівництва «Одеса» №3/6 від 28.06.2008, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» та ОСОБА_2 , ліквідатор зазначила, що оспорюваний договір зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» підписаний директором ОСОБА_3 , однак останній став директором Товариства тільки 26.10.2010, що унеможливлює підписання ним вищевказаного договору. В якості правової підстави для визнання недійсним договору ліквідатор зазначила недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені у частині другій та третій статті 203 Цивільного кодексу України (особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі).
Також ліквідатор, посилаючись на вибуття квартири АДРЕСА_1 , з власності Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» поза його волею, просила витребувати останню у ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» на підставі статті 388 Цивільного кодексу України.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.07.2025 відкрито провадження у справі №916/95/25(916/2193/25), яку постановлено розглядати в межах справи №916/956/13 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» за правилами загального позовного провадження.
Цією ж ухвалою суду до участі у справі залучено у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.10.2025 до участі у справі залучено співвідповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та виключено вказаних осіб із процесуального статусу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору про участь у фонді фінансування будівництва «Одеса» №3/6 від 28.06.2008, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що вказаний договір не підлягає визнанню недійсним на заявлених позивачем підставах, оскільки договір є неукладеним з огляду на фактичне непідписання ОСОБА_3 оскаржуваного договору, а також зазначення у договорі підписантом від Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» особи, яка не мала повноважень на здійснення будь-яких дій щодо набуття прав та обов`язків від імені даного Товариства, адже станом на дату укладення договору директором Товариства був ОСОБА_6 .
Оскільки квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1162953551101, загальною площею 140,5 кв.м) вибула з володіння позивача за неукладеним договором, то позовна вимога ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» про витребування у ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» даної квартири є належним та ефективним способом захисту прав позивача. 
Місцевий господарський суд встановив, що спірне нерухоме майно 01.02.2017 вибуло із власності Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» поза волею власника. 18.08.2017 ОСОБА_5 за відплатним договором набула у спільну часткову власність вказане нерухоме майно, а з 19.08.2024 - ОСОБА_5 є одноособовою власницею квартири. Таким чином, суд виснував, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, яке перебуває у її власності 9 років.
Розглядаючи заяву ОСОБА_5 про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, суд встановив, що початком перебігу позовної давності є дата реєстрації за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме, 01.02.2017, з урахуванням чого строк позовної давності на звернення позивача до суду із заявою про витребування майна сплив 02.02.2020.
Водночас суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення клопотання позивача про поновлення пропущеного строку позовної давності у цій справі, адже наведені ліквідатором підстави для поновлення пропущеного строку позовної давності не є поважними та такими, що об`єктивно унеможливлювали звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» до суду із відповідною позовною заявою до закінчення строків позовної давності.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
Не погодившись з ухваленим рішенням суду, ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» арбітражна керуюча Коренчук Тетяна Олександрівна звернулася із апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 у даній справі та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
Мотивуючи апеляційну скаргу, ліквідатор зазначила, що категорично не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо неповажності причин пропуску строку позовної давності та вважає, що наведені ліквідатором підстави є поважними, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. 
В апеляційній скарзі арбітражна керуюча наполягала на тому, що неналежне виконання минулими ліквідаторами своїх повноважень щодо ведення ліквідаційної процедури Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД», що неодноразово було встановлено судами апеляційної та касаційної інстанцій, а також неналежним дослідженням звітів ліквідаторів судом першої інстанції є поважними причинами пропуску строку позовної давності у даній справі. Попередні ліквідатори не передали повний пакет документів, не провели належної інвентаризації активів, не вжили заходів щодо виявлення та повернення майна, а суди неодноразово констатували передчасність та неповноту їхніх звітів. Такі дії (бездіяльність) об`єктивно перешкоджали своєчасному захисту прав банкрута та його кредиторів. 
З урахуванням викладеного, ліквідатор зазначила, що відмова у задоволенні позову лише через сплив строку позовної давності без належної оцінки поважності причин її пропуску є незаконною та необґрунтованою. Суд першої інстанції порушив норми статей 256, 261, 267 Цивільного кодексу України, а також вимоги щодо забезпечення ефективного судового захисту прав кредиторів у процедурі банкрутства.
Окрім того, на переконання ліквідатора, висновок суду про неукладеність договору виключно на підставі відсутності оригіналу договору та непроведення експертизи є недостатньо обґрунтованим і не може бути підставою для відмови у витребуванні майна, яке об`єктивно вибуло з власності банкрута поза його волею. Відсутність оригіналу оскаржуваного договору не перешкоджає задоволенню віндикаційного позову та не спростовує факту вибуття квартири №80 поза волею Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД».
Позиція ОСОБА_3 щодо апеляційної скарги 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просив оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Зокрема, відповідач зазначив, що висновок суду першої інстанції про неукладеність договору є законним, належно обґрунтованим та таким, що повністю відповідає встановленим у справі обставинам. Апелянт у своїй скарзі не наводить жодних нових доказів та не спростовує цих висновків суду, а лише повторює раніше заявлені аргументи, яким суд першої інстанції вже надав належну правову оцінку.
Щодо позовної давності відповідач зазначив, що суд першої інстанції правомірно застосував наслідки спливу позовної давності, оскільки відповідна заява була заявлена стороною у спорі до прийняття рішення, а поважних причин, які б об`єктивно унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне звернення до суду, позивач не довів.
Позиція ОСОБА_5 щодо апеляційної скарги
ОСОБА_5 у відзиві на апеляційну скаргу просила рішення суду залишити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги – відмовити.
Відповідачка зазначила, що строк позовної давності безспірно пропущений - позов подано у 2025 році при спливу строку ще 02.02.2020; причини пропуску строку позовної давності носять суб`єктивний, а не об`єктивний характер і не можуть бути визнані поважними; ОСОБА_5 є добросовісним набувачем квартири, яка понад 9 років законно нею користується; витребування майна порушило б гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право на мирне володіння власністю та поклало б на неї індивідуальний і надмірний тягар; рішення суду першої інстанції повністю відповідає законодавству та правовим висновкам Верховного Суду і Європейського суду з прав людини.
Крім того, відповідачка зауважила на тому, що ОСОБА_5 добросовісно придбала квартиру, сплатила за неї повну ринкову вартість, понад 9 років проживає і користується майном, яке є для неї основним місцем проживання. Витребування квартири означало б позбавлення її єдиного житла та покладення на неї індивідуального і надмірного тягаря без жодних підстав, позаяк вона діяла повністю правомірно. Суд першої інстанції, застосовуючи темпоральний критерій (понад 9 років добросовісного та безперервного володіння майном), правомірно врахував інтерес ОСОБА_5 у збереженні законно придбаного майна.
Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
Апеляційну скаргу Південно-західним апеляційним господарським судом зареєстровано 07.04.2026 за вх.№1433/26.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 07.04.2026 для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів К.В. Богатиря та А.І. Ярош.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.04.2026 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» арбітражної керуючої Коренчук Тетяни Олександрівни на рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 у справі №916/956/13(916/2719/25) до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/956/13(916/2719/25) на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
20.04.2026 матеріали справи №916/956/13(916/2719/25) надійшли на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
Розпорядженням керівника апарату суду №35 від 24.04.2026, у зв`язку з перебуванням судді Ярош А.І. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/956/13(916/2719/25).
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2026 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Поліщук Л.В., суддів: Богатиря К.В., Таран С.В.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 апеляційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» арбітражної керуючої Коренчук Тетяни Олександрівни на рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 у справі №916/956/13(916/2719/25) прийнято до провадження у зміненому складі колегії суддів: головуючого судді Поліщук Л.В., суддів: Богатиря К.В., Таран С.В.
Цією ж ухвалою суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» арбітражної керуючої Коренчук Тетяни Олександрівни на рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 у справі №916/956/13(916/2719/25). Встановлено учасникам справи строк до 12.05.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Розгляд апеляційної скарги призначено на 10.06.2026 о 10:00 год. 
13.05.2026 представником ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу (вх.№1433/26/Д2 від 13.05.26). Одночасно із поданням вказаного відзиву на апеляційну скаргу представником ОСОБА_3 заявлено клопотання про визнання поважними причини пропуску строку на подання заперечень на апеляційну скаргу у зв`язку з наданням доступу до матеріалів справи в підсистемі «Електронний суд» лише 12.05.2026.
10.06.2026 від представника ОСОБА_5 – адвоката Зубрицького Олександра Олександровича надійшло клопотання (вх.№1433/26/Д3 від 10.06.2026) про надання для ознайомлення матеріалів справи, надання доступу до електронної справи в підсистемі «Електронний суд» та відкладення судового засідання.
Південно-західним апеляційним господарським судом шляхом постановлення у судовому засіданні 10.06.2026 протокольної ухвали було задоволено зазначене вище клопотання та відкладено розгляд справи на 23.06.2026 об 11:00 год.
19.06.2026 представником ОСОБА_5 через систему «Електронний суд» подано відзив на апеляційну скаргу (вх.№1433/26/Д4 від 22.06.26). Одночасно із поданням вказаного відзиву на апеляційну скаргу представником ОСОБА_5 заявлено клопотання про поновлення строку на його подання, яке мотивоване тим, що ані ОСОБА_5 , ані адвокату Зубрицькому О.О. не було відомо про відкрите апеляційне провадження, оскільки останні не отримали поштою ані копії апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД», ані копії ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 про відкриття апеляційного провадження, крім того, хоча адвокат Зубрицький О.О. має зареєстрований кабінет в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС, після подання апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження він не мав доступу до цього провадження у своєму Електронному кабінеті.
У судовому засіданні 23.06.2026 протокольною ухвалою задоволено заявлене представником ОСОБА_3 клопотання про продовження строку на подання відзиву на апеляційну скаргу та прийнято вказаний відзив до розгляду.
З метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи, а також для надання можливості всім учасникам справи реалізувати права, передбачені Господарським процесуальним кодексом України, у тому числі на участь у судовому засіданні, у судовому засіданні 23.06.2026 протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 07.07.2026 о 10:30.
У судовому засіданні 07.07.2026 протокольною ухвалою задоволено заявлене представником ОСОБА_5 клопотання про продовження строку на подання відзиву на апеляційну скаргу та прийнято вказаний відзив до розгляду.
У судових засіданнях апеляційної інстанції, які проводились в режимі відеоконференції, ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД», представник ОСОБА_3 та представник ОСОБА_5 надали усні пояснення, відповідно до яких підтримали свої правові позиції у справі.
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у жодному судовому засіданні участі не брали. Стосовно повідомлення останніх про дату, час та місце судового засідання колегія суддів зазначає, що ухвали апеляційного суду направлялися за адресами, наявними в матеріалах справи, однак поштові відправлення повертались до Південно-західного апеляційного господарського суду оператором поштового зв`язку з довідкою: «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до частин третьої та сьомої статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Порядок вручення судових рішень визначено у статті 242 Господарського процесуального кодексу України, за змістом частини п`ятої якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно з положеннями частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10.10.2023 №1071), і які регулюють відносини між ними, надалі - Правила надання послуг поштового зв`язку.
За приписами підпункту 13 пункту 2, пункту 15 Правил надання послуг поштового зв`язку рекомендоване поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення, відстежується в системі оператора поштового зв`язку на шляху пересилання відправлення та вручається одержувачу з підтвердженням вручення. Рекомендовані (реєстровані) листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з повідомленням про їх вручення згідно із законодавством.
Адресат реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу інформується про надходження адресованого йому поштового відправлення, поштового переказу шляхом надсилання текстового повідомлення з використанням технічних засобів оператора поштового зв`язку, повідомленням, що підтримується засобами Інтернету, або повідомленням у паперовій формі за встановленою оператором поштового зв`язку формою (пункт 18 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Інформація про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу надсилається адресату у вигляді текстового повідомлення за номером телефону мобільного зв`язку, зазначеним на поштовому відправленні, поштовому переказі, а в разі відсутності номера телефону мобільного зв`язку - шляхом вкладення до абонентської поштової скриньки бланка повідомлення про надходження поштового відправлення або в інший спосіб, встановлений оператором поштового зв`язку (пункт 73 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Пунктом 82 Правил надання послуг поштового зв`язку визначено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з адресатом (одержувачем). У разі відсутності адресата (одержувача), будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування відділенням поштового зв`язку адресат (одержувач) не з`явився для одержання рекомендованого (реєстрованого) листа з позначкою «Судова повістка», працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за зазначеною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до суду.
Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.
Колегія суддів звертає увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
Колегія суддів також зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено визначення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників справи на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників справи, наявними в матеріалах справи. Якщо ж фактичне місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників справи з якихось причин не відповідає його місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників справи, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю особу.
За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд вжив належних та необхідних заходів для повідомлення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про наявне судове провадження у суді апеляційної інстанції, направляючи рекомендованою кореспонденцією відповідні ухвали за адресами останніх. Враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження порушення оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, колегія суддів дійшла висновку, що в силу приписів статті 242 Господарського процесуального кодексу України ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду, якими ОСОБА_2 та ОСОБА_4 повідомлялись про дати, час та місце проведення судових засідань, вважаються врученими вказаним особам.
Оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, обов`язкова явка учасників справи в судове засідання апеляційної інстанції Південно-західним апеляційним господарським судом не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів на них, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного. 
Обставини справи
Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.09.2010 у справі №4/90-10-2601, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03.03.2011 та постановою Вищого господарського суду України від 05.07.2011, визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» забудовником та замовником на 9-ти поверховий з мансардою 2-х секційний житловий будинок з 2-х рівневим підземним паркінгом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (будівельна адреса: АДРЕСА_4 ), а також визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» права забудовника на вказаний об`єкт нерухомості; визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» право власності на 9-ти поверховий з мансардою 2-х секційний житловий будинок з 2-х рівневим підземним паркінгом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (будівельна адреса: АДРЕСА_4 ).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (надалі – Державний реєстр речових прав) вбачається, що 01.02.2017 державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Іскровим О.В. здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . 
В якості підстави для здійснення такої реєстрації подано такі документи: договір про участь у фонді фінансування будівництва, серія та номер: 3/6, виданий 28.06.2008, видавник: Товариство з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД»; ОСОБА_2 ; акт приймання передачі об`єкта інвестування, серія та номер: б/н, виданий 21.04.2011, видавник: Товариство з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД»; ОСОБА_2 ; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 12.08.2016, видавник: ПП «Проект». 
У матеріалах справи міститься копія договору №3/6 про участь у фонді фінансування будівництва «Одеса», який укладено 28.06.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» та ОСОБА_2 .
У преамбулі договору №3/6 про участь у фонді фінансування будівництва «Одеса» від 28.06.2008 зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» (код ЄДРПОУ 32277832), місцезнаходження: Україна, м. Одеса вул. Гоголя, 7 (надалі — «забудовник»), в особі директора Паська С.М., що діє на підставі статуту, та громадянин України ОСОБА_2 (надалі — «довіритель»), які далі при спільному згадуванні будуть іменуватись як сторони, а окремо — сторона, уклали цей договір про участь у фонді фінансування будівництва (надалі – «договір» або «договір про участь у ФФБ «Одеса»).
Пунктом 1.1. цього договору визначено, що довіритель приймає участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_5 шляхом внесення інвестицій, а забудовник здійснює будівництво вказаного будинку.
Згідно з пунктом 1.2. договору загальна вартість інвестицій, яку довіритель передає забудовнику, на момент підписання цього договору становить 1340270 (один мільйон триста сорок тисяч двісті сімдесят) гривень 00 коп.
У пункті 1.3. договору сторони погодили, що після завершення будівництва вказаного житлового будинку, забудовник, при умові передачі інвестицій довірителем у повному обсязі (відповідно до пункту 1.2. цього договору), передає у власність довірителю об`єкт інвестування, а саме: квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 132,7 кв.м.
Пунктом 2.1. договору передбачено, що підписанням даного договору сторони підтверджують, що зобов`язання довірителя зі сплати вартості об`єкту інвестування виконані довірителем в повному обсязі шляхом сплати вартості об`єкту інвестування за договором відступлення права вимоги №13 від 23.06.2008, укладеному ОСОБА_7 .
За положеннями пунктів 3.1.4. та 3.1.5. договору забудовник зобов`язується здійснити передачу квартири на умовах цього договору протягом 60 календарних днів після введення житлового будинку в експлуатацію, підтвердженого відповідним актом державної комісії; передати квартиру довірителю шляхом підписання двостороннього акту приймання-передачі.
Крім того, в матеріалах справи міститься копія акту приймання передачі об`єкта інвестування від 20.04.2011, який складено та підписано між Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідно до якого:
-на виконання умов Правил фінансування будівництва житла «Одеса», затверджених 01.12.2004 головою правління ПАТ «ВіЕйБі Банк», договору про участь у ФФБ «Одеса» №3/6 від 28.06.2008, забудовник передав, а довіритель прийняв у власність об`єкт інвестування, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 140,50 кв.м (пункт 1); 
-сторони засвідчили про відсутність взаємних претензій одна до одної (пункт 2).
При цьому у матеріалах справи наявні витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД», сформовані станом на 28.06.2008, 25.10.2010 та 07.07.2011. З вказаних витягів вбачається, що станом на 28.06.2008 (дата укладання оскаржуваного договору) та до 25.10.2010 директором Товариства був ОСОБА_6 .
Також матеріали справи свідчать про те, що 18.08.2017 між ОСОБА_2 , як продавцем, з однієї сторони, та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , як покупцями, з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. 
При цьому у пункті 2 договору купівлі-продажу зазначено, що продаж здійснено за 1284905,87 грн, які продавець отримав від покупців повністю до підписання вказаного договору. Підписання цього договору свідчить про те, що розрахунки за квартиру зроблені повністю та про відсутність претензій до покупців по оплаті з боку продавця. Розрахунок вчинено згідно з вимогами чинного законодавства України. 
Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М., зареєстрований за номером 1708.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав 18.08.2017 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з розміром часток 1/2.
19.08.2024 між ОСОБА_4 (надалі – дарувальник) та ОСОБА_5 (надалі – обдарована) укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар 1/2 частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 . Тобто, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 свою частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 . 
19.08.2024, на підставі зазначеного договору дарування, частка квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , зареєстрована за ОСОБА_5 , про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав.
Позиція суду апеляційної інстанції
Предметом спору у даній справі є вимоги ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» арбітражної керуючої Коренчук Тетяни Олександрівни про визнання недійсним договору про участь у фонді фінансування будівництва «Одеса» №3/6 від 28.06.2008, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» та ОСОБА_2 , та витребування від ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1162953551101, загальною площею 140,5 кв.м.
Щодо вимоги про визнання недійсним договору
В якості підстави для визнання недійсним договору про участь у фонді фінансування будівництва «Одеса» №3/6 від 28.06.2008, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» та ОСОБА_2 , ліквідатором зазначено обставини того, що оспорюваний договір зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» підписаний директором ОСОБА_3 , однак останній став директором Товариства тільки 26.10.2010, що унеможливлює підписання ним вищевказаного договору. 
Дійсно, з наявних в матеріалах справи витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованих станом на 28.06.2008, 25.10.2010 та 07.07.2011, вбачається, що станом на 28.06.2008 (дата укладання оскаржуваного договору) та до 25.10.2010 директором Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» був ОСОБА_6 .
Водночас, як вбачається із наявної в матеріалах справи копії оспорюваного договору, від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» договір підписано ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 у заявах по суті спору послідовно вказував про те, що договір про участь у фонді фінансування будівництва «Одеса» №3/6 від 28.06.2008 та акт приймання - передачі об`єкта інвестування від 20.04.2011 є недійсними не на підставі того, що він, як директор, підписав його, не маючи повноважень, а на підставі того, що указаний договір та акт були виготовлені невідомими особами з підробленням підписів ОСОБА_3 .
Також ОСОБА_3 заявляв клопотання про витребування у позивача оригіналу оспорюваного договору з метою проведення почеркознавчої експертизи для підтвердження підроблення його підпису, однак у задоволенні вказаного клопотання відповідачу було відмовлено, оскільки позивачем підтверджено, що оригінал вказаного договору у неї відсутній, а копію договору було отримано з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 91 Господарського процесуального кодексу України якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Згідно положень статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
За відсутності у позивача оригіналу оскаржуваного договору та відомостей щодо його перебування у третіх осіб для витребування та проведення відповідної судової почеркознавчої експертизи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження відповідача ОСОБА_3 щодо фактичного непідписання ним оскаржуваного договору під час розгляду справи не було спростовано належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим вказана обставина визнається судом доведеною.
Колегія суддів зазначає, що в якості правової підстави для визнання недійсним договору ліквідатор зазначила недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені у частині другій та третій статті 203 Цивільного кодексу України (особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі).
Апеляційний суд, здійснюючи кваліфікацію договору про участь у фонді фінансування будівництва «Одеса» №3/6 від 28.06.2008 (як недійсного або як неукладеного), керується наступним.
За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частинами першою та другою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.
Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.
Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв волі учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 Цивільного кодексу України.
Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Стаття 207 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, за положеннями частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 Цивільного кодексу України).
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу загальних приписів статті 203 та частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, а також спеціальних правил статей 229-233 цього Кодексу про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Тобто як у частині першій статті 215 Цивільного кодексу України, так і в статтях 229-233 цього Кодексу йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 Цивільного кодексу України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна зі сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).
Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.
Відповідне регулювання міститься і в положеннях Цивільного кодексу України про договір. У статті 626 Цивільного кодексу України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
У постанові від 27.11.2024 у справі №204/8017/17 Великою палатою Верховного Суду сформовано наступні висновки щодо застосування статей 218, 387 / 388, 638 Цивільного кодексу України та їх співвідношення зі статтями 203, 215, 216, 220 Цивільного кодеку України у подібних правовідносинах:
«232.Основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.
233.Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.
234.Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).
235.Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
236.Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати».
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що встановлені як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції обставини щодо фактичного непідписання ОСОБА_3 оскаржуваного договору, а також обставини щодо відсутності підтвердження волевиявлення ОСОБА_3 на його укладення свідчать про те, що у даному випадку йдеться не про дефект волевиялення сторони, а про його цілковиту відсутність, що свідчить про неукладеність спірного правочину. 
Враховуючи обставини щодо фактичного непідписання ОСОБА_3 оскаржуваного договору, а також беручи до уваги зазначення у договорі підписантом від Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» особи, яка не мала повноважень на здійснення будь-яких дій щодо набуття прав та обов`язків від імені даного Товариства, договір про участь у фонді фінансування будівництва «Одеса» №3/6 від 28.06.2008 є неукладеним, що зумовлює відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання його недійсним.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що договір про участь у фонді фінансування будівництва «Одеса» №3/6 від 28.06.2008 є неукладеним, а не недійсним, що виключає можливість його визнання недійсним на підставах, заявлених позивачем. Цей висновок ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 27.11.2024 у справі №204/8017/17, згідно з якою відсутність або підроблення підпису сторони на письмовому правочині свідчить не про його недійсність, а про неукладеність, оскільки відсутнє волевиявлення сторони на виникнення цивільних правовідносин.
Щодо вимоги про витребування майна
У згаданій вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі №204/8017/17 викладено також такі правові висновки:
« 239.Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна з чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)], без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).
240.Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, зокрема за неукладеним правочином».
За встановленими у цій справі обставинами, 18.08.2017 між ОСОБА_2 , як продавцем, з однієї сторони, та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , як покупцями, з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 140,50 кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В. М., зареєстрований за номером 1708.
18.08.2017 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з розміром часток 1/2.
19.08.2024 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 свою частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
19.08.2024 на підставі зазначеного договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , зареєстрована за ОСОБА_5 .
Оскільки квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1162953551101, загальною площею 140,5 кв.м) вибула з володіння позивача за неукладеним договором, то позовна вимога ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» про витребування у ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» даної квартири є належним та ефективним способом захисту прав позивача, про що було правильно зазначено судом першої інстанції.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі - Конвенція) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Водночас визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У статті 41 Конституції України також закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).
Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Так, шляхом подання віндикаційного позову майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину.
Правила частини першої статті 388 Цивільного кодексу України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, допоки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16, провадження №12-122гс18).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.
Разом з тим стаття 330 Цивільного кодексу України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 Цивільного кодексу України).
Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України майно не може бути витребуване в нього.
Стаття 388 Цивільного кодексу України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність, насамперед, від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі №925/1351/19, провадження № 12-35гс21).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №922/3537/17, провадження №12-127гс19).
Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 Цивільного кодексу України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 Цивільного кодексу України.
Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна.
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно.
На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26.06.2019 у справі №669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02.11.2021 у справі №925/1351/19).
Крім того, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 Цивільного кодексу України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14.12.2022 у справі №461/12525/15-ц, провадження №14-190цс20).
У постанові від 22.01.2020 у справі №910/1809/18 (провадження №12-148гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з якими власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.
Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21) та багатьох інших.
Як зазначалось, спірне нерухоме майно 01.02.2017 вибуло із власності Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» поза волею власника. 18.08.2017 ОСОБА_5 за відплатним договором набула у спільну часткову власність вказане нерухоме майно, а з 19.08.2024 - ОСОБА_5 є одноособовою власницею квартири.
Апеляційний суд виходить з того, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем відповідно до частини першої статті 388, статті 330 Цивільного кодексу України та частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України (презумпція добросовісності), оскільки на момент придбання квартири у 2017 році відомості про речові права ОСОБА_2 на квартиру були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та вважалися достовірними в силу приписів частини п`ятої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; будь-яких обтяжень, заборон або судових спорів щодо квартири в реєстрі не значилося; покупна ціна (1284905,87 грн) була сплачена повністю.
При цьому у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_5 знала чи могла знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, що могло б свідчити про недобросовісність набувача.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд підтримує висновок місцевого господарського суду, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, яке перебуває у її власності 9 років.
Щодо позовної давності
У цій справі ОСОБА_5 зроблено заяву про застосування строків позовної давності.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; рішення ЄСПЛ у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Колегія суддів враховує правову позицію, викладену Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 11.02.2020 у справі №10/5026/995/2012, відповідно до якої при визначенні початку перебігу позовної давності у спорі за вимогами боржника/арбітражного керуючого не допускається врахування як обставин (дати) порушення провадження у справі про банкрутство та дати призначення (заміни кандидатури) арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), оскільки ні Закон про банкрутство (положення якого втратили чинність), ні чинний Кодекс України з процедур банкрутства не встановлюють спеціальних норм про позовну давність (у тому числі щодо звернення до суду арбітражного керуючого із заявою про визнання недійсними правочинів, укладених боржником). Отже, до цих правовідносин застосовуються загальні норми позовної давності.
Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).
В свою чергу позовною вимогою у справі, яка переглядається, є вимога про витребування нерухомого майна з чужого володіння.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 653/1096/16-ц від 04.07.2018 вказала, що враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.
У постанові від 26.11.2019 Велика Палата Верховного Суду у справі №914/3224/16 виснувала, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється з моменту, коли майно вибуло від власника.
У постанові від 09.10.2024 у справі № 922/3838/21 Верховний Суд зазначив, що задоволення вимоги про витребування майна не ставиться у залежність від задоволення вимоги, зокрема, про визнання договору недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування; початок строку звернення до суду з віндикаційним позовом пов`язаний з моментом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.
Отже початок строку звернення до суду з віндикаційним позовом пов`язаний з моментом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Аналогічні за змістом висновки викладені також і у постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №918/1158/23, від 04.06.2025 у справі №922/2908/24 та інших.
Відтак, як вірно встановлено судом першої інстанції, у даній справі початком перебігу позовної давності є дата реєстрації за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме, 01.02.2017.
З урахуванням зазначеного, строк позовної давності на звернення позивача до суду із заявою про витребування майна сплив 02.02.2020.
Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач ((див., зокрема, постанови Великої Палати Верхового Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі №575/476/16-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 пункт 73), від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (пункт 80), від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 61), №522/2201/15-ц (пункт 62) та №522/2110/15-ц (пункт 61), від 07.08.2019 у справі №2004/1979/12 (пункт 71), від 18.12.2019 у справі №522/1029/18 (пункт 134), від 16.06.2020 у справі №372/266/15-ц (пункт 51), від 07.07.2020 у справі №712/8916/17-ц (пункт 28), від 29.06.2021 у справі №904/3405/19 (пункт 57), від 18.01.2023 у справі №488/2807/17 (пункт 129)).
Таким чином, оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги, а у справі, що переглядається, в позові слід відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю, позовна давність не застосовується.
Означене логічно вичерпує потребу аналізу доводам арбітражної керуючої про поважність причин пропуску строку позовної давності. 
Висновки суду апеляційної інстанції
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника, суд апеляційної керується висновком Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи скаржника не спростовують висновків Господарського суду Одеської області про відмову у позові, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 у справі №916/956/13(916/2719/25) колегія суддів не вбачає, а в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 276, 281 - 284 
Господарського процесуального кодексу України, 
Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕРЕГ-ІНТЕРТРЕЙД» арбітражної керуючої Коренчук Тетяни Олександрівни залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 у справі №916/956/13(916/2719/25) залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повну постанову складено 09.07.2026.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир 

Суддя С.В. Таран