ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/1857/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представників учасників справи:
позивача - Приватного підприємства «ДНК» (далі - Підприємство, позивач, скаржник) - Брожко Н.І. (адвокатка), 
відповідача - Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення АМК, відповідач) - Мудрик І.В. (самопредставництво),
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Нововолинської міської ради Волинської області (далі - Рада, третя особа) - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Підприємства

на рішення Господарського суду Львівської області від 01.12.2025 (головуючий - суддя Яворський Б.І.)
та постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 (головуюча - суддя Орищин Г.В., судді Галушко Н.А., Желік М.Б.)

у справі за позовом Підприємства
до Відділення АМК,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Рада,
про визнання недійсним розпорядження та зобов`язання до вчинення дій.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
ВСТУП
Предметом судового розгляду є наявність/відсутність підстав для визнання недійсним розпорядження Відділення АМК «Про відмову у розгляді справи», зобов`язання Відділення АМК розглянути заяву та прийняти процесуальне (процедурне) рішення про захист економічної конкуренції.

1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. Підприємство звернулося до суду з позовною заявою до Відділення АМК про:
- визнання недійсним розпорядження відповідача «Про відмову у розгляді справи»; - зобов`язання Відділення АМК розглянути заяву та прийняти процесуальне (процедурне) рішення про захист економічної конкуренції.

1.2. Позов мотивовано тим, що зі сторони Ради мала місце бездіяльність щодо розгляду звернення Підприємства про укладення договору сервітуту на користування надрами та прийняття відповідного рішення. Позивач вважає, що Відділення АМК встановило деякі ознаки, які свідчать про можливі порушення законодавства про захист економічної конкуренції Ради, проте не прийняло рішення у вигляді розпорядження про початок розгляду справи.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
2.1. Господарський суд Львівської області рішенням від 01.12.2025 у цій справі, яке Західний апеляційний господарський суд залишив без змін постановою від 09.04.2026, у задоволенні позовних вимог відмовив повністю.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. Підприємство, посилаючися на ухвалення судами попередніх інстанцій оскаржуваних судових рішень з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1. У поданій касаційній скарзі Підприємство визначає підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

4.2. Із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про те, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у:
- постанові Верховного Суду від 14.06.2025 у справі №922/3532/24 щодо застосування норми, передбаченої статтею 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (далі - Закон): «сама можливість настання негативних наслідків для конкуренції є достатньою умовою визнання дій, передбачених частинами першою та другою статті 15 Закону №2210-III, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції»;
- постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/23000/17 щодо застосування статті 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», пункту 6 розділу VI Порядку розгляду Антимонопольним комітетом України (далі - АМК, Комітет) та його територіальними відділеннями заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, затвердженого розпорядженням АМК від 19.04.1994 №5 (у попередній редакції цього розпорядження ця норма закріплювалася у пункті 20) [далі - Порядок];
- постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/23000/17 та постанові Верховного Суду від 07.04.2026 у справі №910/12869/24 щодо застосування частини першої статті 59 Закону: стосовно підстав для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів АМК;
- постанові Верховного Суду від 07.04.2026 у справі №910/12869/24 щодо застосування пункту 2 розділу VI Порядку: «враховуючи вимоги діючого законодавства, при вирішенні АМК питання щодо початку розгляду справи або відмову у розгляді справи Комітет має перевірити подану заяву на дотримання вимог передбачених пунктом 2 розділу VI Порядку, та наявність саме ознак об`єктивної сторони порушення передбаченої статтею 4 Закону, а не вже факту скоєння правопорушення, у цьому випадку про недобросовісну конкуренцію». У цій справі відповідач та суди мали б перевірити заяву, в тому числі, на наявність ознак об`єктивної сторони порушення, передбаченого статті 15 Закону, а не вже факту скоєння порушення.

4.3. Із посиланням на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України зазначає, що суд не дослідив зібрані у справі докази належним чином та в повній мірі.

5. Позиція інших учасників справи
5.1. Від відповідача та третьої особи відзиви на касаційну скаргу у встановлений Судом строк не надійшли.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
6.1. Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановлено, що:
- Підприємство є переможцем електронного аукціону з продажу спеціального дозволу на користування надрами від 24.12.2021 №SUE001-UA-20211104-05907;
- на підставі спеціального договору від 12.01.2022 №2/18-21, укладеного з Державною службою геології та надр України, позивач набув право користування надрами на площі 11,86 га. Зазначене право надано з метою геологічного вивчення шахтних відвалів як піщано-гравійної сировини, у тому числі з подальшим здійсненням дослідно-промислової розробки родовища та затвердженням запасів ДКЗ України за промисловими категоріями;
- листом від 09.12.2022 №15 Підприємство звернулося до Ради з проханням укласти договір сервітуту (встановити земельний сервітут) для цілей користування надрами, а саме для здійснення геологічного вивчення шахтних відвалів як піщано-гравійної сировини, включно з дослідно-промисловою розробкою родовищ корисних копалин загальнодержавного значення, щодо земельної ділянки площею 26,5 га з кадастровим номером 0721180900:02:000:0142, розташованої у с. Грибовиця Володимир-Волинського району Волинської області;
- листом від 23.01.2023 №149/02-26/2-23 Рада повідомила Підприємство про неможливість використання зазначеної земельної ділянки як об`єкта договору сервітуту, оскільки, вказана земельна ділянка припинила своє існування як об`єкт цивільних прав внаслідок її поділу;
- листом від 23.01.2023 №2 Підприємство повторно звернулося до Ради щодо укладення договору сервітуту (встановлення земельних сервітутів) на користування надрами (геологічного вивчення шахтних відвалів у якості піщано-гравійної сировини, у тому числі дослідницько-промислова розробка родовищ корисних копалин загального державного значення), вказавши при цьому іншу земельну ділянку з кадастровим номером 0721180900:02:000:0252, яка розташована за адресою: с. Грибовиця, Володимир-Волинський р-н., Волинська обл. (площею 26,5 га);
- листом від 16.06.2023 №1486/02/-26/2-23 Рада повідомила Підприємство, що відповідна заява розглянута на засіданні постійних комісій з питань земельних відносин, комунального майна, транспорту, містобудування та архітектури та з питань промисловості, підприємництва, інвестицій та міжнародного співробітництва, за участю директора Підприємства. За результатами розгляду, відповідно до Регламенту міської ради, проєкт рішення щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, о знято з розгляду та направлено на доопрацювання у зв`язку з відсутністю необхідних документів;
- листом від 10.07.2023 №1718/02-21/2-23 Рада у відповідь на адвокатський запит представника Підприємства від 29.06.2023 №2906/001 повідомила, що відповідно до рекомендацій зазначених постійних комісій, проєкт рішення «Про встановлення земельного сервітуту та надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту» знято з розгляду на пленарному засіданні 30.05.2023 22-ї сесії міської ради 8 скликання;
- з метою виконання вимог статті 124-1 Земельного кодексу України, листом від 24.07.2023 №9, Підприємство повторно звернулося до Ради з вимогою про укладення договору сервітуту (встановлення земельного сервітуту);
- листом від 22.08.2023 №2169/02/-26/2-23 Рада повідомила Підприємство, що зазначена заява буде розглянута постійною комісією з питань земельних відносин, комунального майна, транспорту, містобудування та архітектури та винесена на розгляд сесії міської ради;
- Підприємство 27.10.2023 звернулося до Господарського суду Волинської області з позовною заявою до Ради про встановлення земельного сервітуту;
- Господарський суд Волинської області рішенням від 02.04.2024 у справі №903/1117/23, яке Північно-Західний апеляційний господарський суд постановою від 11.06.2024 залишив без змін, у задоволенні позовних вимог відмовив. Судами встановлено, що позивач має право вимагати встановлення сервітуту щодо земельної ділянки площею 11,86 га в межах спеціального дозволу на користування надрами, тоді як відсутність проєкту дослідно-промислової розробки унеможливлює визначення обґрунтованого розміру додаткової площі земельної ділянки, необхідної для здійснення діяльності поза межами наданого спеціального дозволу;
- листом від 12.06.2024 №10 Підприємство повторно звернулося до Ради щодо укладення договору сервітуту стосовно земельної ділянки площею 26,5 га з кадастровим номером 0721180900:02:000:0252;
- листом від 11.07.2024 №3610/02/-26/2-24 Рада повідомила, що зазначене звернення, як і попередні звернення від 23.01.2023 №2 та від 24.07.2023 №9, не підлягають подальшому розгляду у зв`язку з тим, що 27.10.2023 представником Підприємством подано позов до суду щодо оскарження бездіяльності органу місцевого самоврядування;
- рішенням Ради від 25.07.2024 №34/43, прийнятим за результатами розгляду звернення Підприємства від 12.06.2024 №10, відмовлено у встановленні платного земельного сервітуту щодо земельної ділянки площею 26,5 га з кадастровим номером 0721180900:02:000:0252, з мотивів відсутності інформації про погодження проєкту дослідно-промислової розробки родовища піщано-гравійної сировини «Грибовицьке» у Володимирському районі Волинської області з Державною службою України з питань праці;
- Господарський суд Волинської області рішенням від 15.10.2024 у справі №903/667/24, яке Північно-Західний апеляційний господарський суд постановою від 15.01.2025 та Верховний Суд постановою від 11.03.2025 залишили без змін, у задоволенні позовних вимог Підприємства відмовив;
- листом від 04.03.2025 №1362/02-22/2-25 (від 17.03.2025 вх.№63-01/1026) Рада повідомила Відділення АМК, що питання стосовно укладення договору сервітуту з Підприємством не включалося до порядку денного; упродовж 2022 - 2024 років звернення щодо встановлення земельного сервітуту на користування надрами в межах площі, що перевищує межі спеціального дозволу, крім звернень Підприємства, до міської ради не надходили. Також відповідач зазначив, що відповідно до пункту 3.4 Положення про порядок організації та виконання дослідно-промислової розробки родовищ корисних копалин загальнодержавного значення, затвердженого наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 03.03.2003 №34/м та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.05.2003 за №377/7698, проєкти дослідно-промислової розробки та річні плани розвитку гірничих робіт підприємства затверджуються користувачем надр та підлягають погодженню з Держпраці;
- листом від 16.04.2025 (від 18.04.2025 вх.№63-01/1498) представник Підприємства повідомив Відділення АМК, що станом на 16.04.2025 підприємство не зверталося до Державної служби України з питань праці щодо погодження проєкту дослідно-промислової розробки родовища піщано-гравійної сировини «Грибовицьке» у Володимирському районі Волинської області;
- зазначені обставини стали підставою для звернення Підприємства до суду із позовом до Відділення АМК про визнання недійсним розпорядження від 21.04.2025 №63/88-рп/к «Про відмову у розгляді справи» (далі - Розпорядження) та зобов`язання Відділення АМК розглянути заяву від 06.12.2024 і прийняти процесуальне (процедурне) рішення про захист економічної конкуренції.

6.2. Враховуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що ключовим аргументом позивача є твердження про неповне з`ясування відповідачем обставин, які, на думку Підприємства, свідчать про наявність антиконкурентної поведінки органу місцевого самоврядування, а також формальний характер висновку Відділення АМК щодо відсутності підстав для початку розгляду справи. Разом з тим, аналіз змісту спірного Розпорядження та матеріалів, що передували його прийняттю, свідчить про те, що відповідачем здійснено первинну правову оцінку звернення на предмет наявності ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції у розумінні статей 6, 50, 37 Закону. Така оцінка за своєю правовою природою є етапом реалізації дискреційних повноважень органу, спрямованих на визначення доцільності та необхідності ініціювання повноцінного розгляду справи, а не вирішення спору по суті заявлених позивачем обставин.

6.3. Посилання апелянта на те, що Відділення АМК не надало належної оцінки всім фактичним аспектам взаємовідносин позивача з органом місцевого самоврядування, на думку суду апеляційної інстанції, не спростовують висновку суду першої інстанції, оскільки предметом перевірки, у цьому випадку, є не встановлення факту вчинення чи відсутності порушення законодавства про захист економічної конкуренції, а наявність чи відсутність достатніх правових підстав для ініціювання відповідного провадження у межах компетенції органу АМК.

6.4. Колегія суддів апеляційної інстанції врахувала, що саме по собі звернення до Комітету та незгода заявника з прийнятим процесуальним рішенням не свідчить про порушення суб`єктивного права, яке підлягає судовому захисту у спосіб, обраний позивачем, якщо оскаржуваний акт прийнято в межах компетенції органу та у визначеній законом процедурі.

6.5. Оцінюючи доводи про неповноту дослідження обставин, суд апеляційної інстанції виходив з того, що межі судового контролю за рішеннями органів АМК у подібних правовідносинах обмежуються перевіркою дотримання вимог компетенції, процедури прийняття рішення та наявності правових підстав для його ухвалення, без підміни дискреційних повноважень адміністративного органу та без вирішення питання про наявність або відсутність порушення конкурентного законодавства по суті.

6.6. З огляду на викладене, встановлені у справі обставини свідчать про прийняття спірного Розпорядження у межах повноважень територіального відділення АМК, у спосіб та порядок, визначені законодавством, без порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

6.7. Колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм чинного законодавства та встановлених обставин справи, а арґументи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, не доводять порушення або неправильного застосування судом під час розгляду справи норм матеріального та процесуального права, а тому не можуть бути підставою для зміни чи скасування ухваленого у цій справі рішення.

7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції
7.1. Верховний Суд ухвалою від 27.05.2026, зокрема, відкрив касаційне провадження у справі №914/1857/25 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

7.2. Від відповідача 24.06.2026 до Суду надійшов відзив на касаційну скаргу (документ сформований в системі «Електронний суд» 23.06.2026).

7.3. Від третьої особи 25.06.2026 до Суду надійшла заява, в якій Рада просила відмовити у задоволенні касаційної скарги в повному обсязі та розглядати справу без її участі.

7.4. Від позивача 06.07.2026 до Суду надійшли письмові пояснення.

7.5. Суд протокольними ухвалами вирішив клопотання, які надійшли від учасників справи.

7.6. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.7. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
8.1. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального прав.

8.2. Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд виходить з того, що:

- зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності;
- касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) спірні питання виникли у подібних правовідносинах; (2) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.

8.3. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пунктах 25, 26, 32 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

8.4. Щодо до того, що вважається правовим висновком Верховний Суд застосовує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.5. Щодо питання застосування норми права та їх неврахування судами попередніх інстанцій, Верховний Суд застосовує висновки щодо тлумачення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, які містяться, зокрема, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.03.2026 у справі №916/5633/23, в якій, зокрема, означено таке:
- підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови; 
- неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі;
- для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків у подібних правовідносинах.

8.6. Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а крізь призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

8.7. Предметом судового розгляду у цій справі є наявність/відсутність підстав для:

- визнання недійсним розпорядження від 21.04.2025 №63/88-рп/к «Про відмову у розгляді справи», яким відмовлено у розгляді справи, у зв`язку з невиявленням ознак порушення;
- зобов`язання Відділення АМК розглянути заяву та прийняти процесуальне (процедурне) рішення про захист економічної конкуренції.

8.7.1. Позов мотивовано тим, що зі сторони Ради мала місце бездіяльність щодо розгляду звернення Підприємства про укладення договору сервітуту на користування надрами та прийняття відповідного рішення. Позивач вважає, що Відділення АМК встановило деякі ознаки, які свідчать про можливі порушення законодавства про захист економічної конкуренції Ради, проте не прийняло рішення у вигляді розпорядження про початок розгляду справи.

8.8. Скаржник у контексті підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, вказує низку постанов Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду (дивись пункт 4.2 цієї постанови) та зазначає про неврахування таких висновків:

- у постанові Верховного Суду від 14.06.2025 у справі №922/3532/24 щодо застосування норми, передбаченої статтею 15 Закону: «сама можливість настання негативних наслідків для конкуренції є достатньою умовою визнання дій, передбачених частинами першою та другою статті 15 Закону №2210-III, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції»;
- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/23000/17 щодо застосування статті 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», пункту 6 розділу VI Порядку;
- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/23000/17 та постанові Верховного Суду від 07.04.2026 у справі №910/12869/24 щодо застосування частини першої статті 59 Закону: стосовно підстав для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів АМК;
- у постанові Верховного Суду від 07.04.2026 у справі №910/12869/24 щодо застосування пункту 2 розділу VI Порядку: «враховуючи вимоги діючого законодавства, при вирішенні АМК питання щодо початку розгляду справи або відмову у розгляді справи Комітет має перевірити подану заяву на дотримання вимог передбачених пунктом 2 розділу VI Порядку, та наявність саме ознак об`єктивної сторони порушення передбаченої статтею 4 Закону, а не вже факту скоєння правопорушення, у цьому випадку про недобросовісну конкуренцію». У цій справі відповідач та суди мали б перевірити заяву, в тому числі, на наявність ознак об`єктивної сторони порушення, передбаченого статті 15 Закону, а не вже факту скоєння порушення.

8.9. Предметом розгляду справи №922/3532/24 було визнання недійсним рішення територіального відділення АМК, яким визнано дії міської військової адміністрації порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим частиною першою статті 15, пунктом 3 статті 50 Закону, у вигляді антиконкурентних дій органів влади, які можуть призвести до усунення конкуренції на ринку ритуальних послуг, передбачених Необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг, в територіальних межах міста Краматорськ Донецької області та зобов`язано міську військову адміністрацію припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, наведене в пункті 1 резолютивної частини цього рішення, про що у 3-місячний строк з дня отримання рішення повідомити відділення АМК з наданням копій підтверджуючих документів.

8.9.1. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішення відділення АМК є неправомірним, оскільки ґрунтується на зроблених відповідачем припущеннях, а не беззаперечно встановлених фактах, відтак неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи.

8.10. Предметом розгляду справи №910/23000/17 було визнання недійсним рішення Комітету про відмову в розгляді справи за заявою позивача стосовно порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

8.10.1. Позовні вимоги мотивовані тим, що:

- АМК не перевірив наявності в діях підприємства ознак недобросовісної конкуренції (порушення статті 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції»), оскільки це підприємство під час реалізації квитків на пісенний конкурс «Євробачення 2017: Гранд Фінал» повідомило неточну інформацію про те, що є сервісним збором, що входить у додаткові послуги, за яких умов надаються додаткові послуги, а інформацію про вартість сервісного збору та додаткових послуг, які не були замовлені позивачем, було повідомлено лише після придбання квитків, що є введенням покупця в оману;
- Комітет не перевірив наявності ознак зловживання підприємством монопольним становищем, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 13 Закону, шляхом установлення додаткових послуг у розмірі 10 % від вартості квитка та їх оплати як обов`язкової умови придбання квитка, що за умов існування конкуренції неможливо було б установити;
- відповідач не виконав покладених на нього завдань, що зумовило ухвалення оспорюваного рішення, яке порушує вимоги законодавства та права позивача, а також фактично дозволяє окремим суб`єктам порушувати правила конкуренції в Україні.

8.10.2. У розділі «Позиція Великої Палати Верховного Суду» постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/23000/17 серед іншого зазаначено щодо неналежного врядування та дискреційних повноважень Комітету, способу захисту та про те що відмова Комітету в розгляді справи, оформлена не розпорядженням, а листом-повідомленням є рішенням, яке може бути оскаржене заявником у господарському суді. 

8.11. Предметом розгляду справи №910/12869/24 було визнання недійсним рішення АМК, оформленого розпорядженням державного уповноваженого, яким відмовлено у розгляді справи, у зв`язку з невиявленням ознак порушення, передбаченого статтею 4 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

8.11.1. Позов мотивовано тим, що рішення державного уповноваженого прийнято без дослідження зібраних, у тому числі поданих третіми особами, які беруть участь у справі, доказів.

8.12. З огляду на викладене вище, ця справа та справи №910/12869/24 та №910/23000/17 є схожими в частині, що стосується суті оскаржуваного рішення АМК, а саме відмови у розгляді справи. 

8.13. Втім, справа №922/3532/24 та ця справа різняться за предметом позову, нормативно-правовим регулювання, підставим позову, предметом доказування, що виключає подібність спірних правовідносин і релевантність висновку Верховного Суду, наведено у постанові від 14.06.2025 у справі №922/3532/24, для вирішення спору у цій справі.

8.14. Верховний Суд наголошує, що неврахуванням висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.14.1. Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.

8.15. Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

8.16. Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що Підприємство звернулося до Відділення АМК із заявою, в якій вказувало на порушення Радою законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування.

8.17. Предметом оскарження в суді є розпорядження від 21.04.2025 №63/88-рп/к «Про відмову у розгляді справи», з огляду на факт ухвалення Розпорядження АМК 21.04.2025, Суд застосовує редакції законодавчих актів дійсних станом на момент виникнення спірних правовідносин.

8.18. Статтею 15 Закону передбачено, що антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.
Антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, зокрема, визнаються:
заборона або перешкоджання створенню нових підприємств чи здійснення підприємництва в інших організаційних формах у будь-якій сфері діяльності, а також встановлення обмежень на здійснення окремих видів діяльності, на виробництво, придбання чи реалізацію певних видів товарів;
пряме або опосередковане примушення суб`єктів господарювання до вступу в асоціації, концерни, міжгалузеві, регіональні чи інші форми об`єднань або здійснення узгоджених дій концентрації суб`єктів господарювання в інших формах;
пряме або опосередковане примушення суб`єктів господарювання до пріоритетного укладення договорів, першочергової поставки товарів певному колу споживачів чи першочергового їх придбання у певних продавців;
будь-яка дія, спрямована на централізований розподіл товарів, а також розподіл ринків між суб`єктами господарювання за територіальним принципом, асортиментом товарів, обсягом їх реалізації чи закупівель або за колом споживачів чи продавців;
встановлення заборони на реалізацію певних товарів з одного реґіону країни в іншому або надання дозволу на реалізацію товарів з одного реґіону в іншому в певному обсязі чи за виконання певних умов;
надання окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання пільг чи інших переваг, які ставлять їх у привілейоване становище стосовно конкурентів, що призводить або може призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції;
дія, внаслідок якої окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами;
дія, якою встановлюються не передбачені законами України заборони та обмеження самостійності підприємств, у тому числі щодо придбання чи реалізації товарів, ціноутворення, формування програм діяльності та розвитку, розпорядження прибутком.
Вчинення антиконкурентних дій органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом.

8.18.1. Верховний Суд виходить з того, що зміст статті 15 Закону не містить вичерпних випадків, що вважається антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю. Втім, вагомим є те, що антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність, які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

8.19. Відповідно до пункту 1 Порядку він визначає процедуру розгляду заяв, справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, у тому числі про захист від недобросовісної конкуренції (далі - порушення законодавства про захист економічної конкуренції, порушення), проведення слухань у справах органами Антимонопольного комітету України (далі - органи Комітету) відповідно до Законів України «Про захист економічної конкуренції», «Про захист від недобросовісної конкуренції», «Про Антимонопольний комітет України» та встановлює порядок перевірки та перегляду рішень органів Комітету в цих справах.

8.20. Пунктом 2 розділу VI Порядку заява подається в письмовій формі й повинна містити:
найменування органу, до якого подається заява (Комітет чи відповідне територіальне відділення Комітету);
для юридичної особи - найменування юридичної особи, у тому числі скорочене (за наявності), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), організаційно-правову форму, місцезнаходження юридичної особи, електронну адресу, а також інші засоби зв`язку з нею (за наявності);
для фізичної особи - прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності) або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією (за наявності) та номером паспорта, задеклароване / зареєстроване місце проживання (перебування), електронну адресу, а також інші засоби зв`язку з нею (за наявності);
зміст вимог, зокрема очікувані заявником від органів Комітету рішення;
виклад обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, зокрема інформацію про ознаки порушення відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції;
обґрунтування того, що дії чи бездіяльність відповідача, визначені Законом як порушення законодавства про захист економічної конкуренції, мали або мають безпосередній та негативний вплив на його права та/або діяльність;
інформацію стосовно звернення до будь-якого іншого органу державної влади, зокрема до суду, з питань, порушених у заяві;
перелік документів та інших матеріалів, що додаються до заяви.
Заява підписується керівником юридичної особи (особою, що виконує його обов`язки) / фізичною особою або їх уповноваженими представниками.
До заяви додаються наявні у заявника документи (оригінали чи належним чином завірені копії документів) та інші матеріали, що підтверджують викладені у заяві обставини.
Якщо заява подається представником, у ній зазначаються найменування (для юридичних осіб) або прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб), прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) представника, його поштова адреса, а також, якщо такі є, номер засобу зв`язку (телефон, факс тощо), адреса електронної пошти. Одночасно із заявою подається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника. Довіреності або інші документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
У разі подання заяви про порушення, доведення якого потребує дослідження ринку, заявник у заяві висловлює міркування стосовно товарних і територіальних (географічних) меж відповідного ринку, становища суб`єктів господарювання на цьому ринку. Заявник також подає відому йому інформацію про осіб, пов`язаних із відповідачем (відповідачами) відносинами контролю відповідно статті 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції".
У заяві можуть бути вказані й інші відомості, якщо вони можуть мати значення для розгляду заяви, зокрема ім`я (найменування) й інші відомі заявнику реквізити осіб, які можуть підтвердити обставини, з приводу яких подається заява чи які можуть надати додаткову інформацію, що має значення для розгляду заяви.
У разі необхідності заявник одночасно з поданням заяви може подати мотивоване клопотання про початок розгляду справи за власною ініціативою органів Комітету через можливість настання негативних для заявника наслідків, пов`язаних із поданням заяви відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 36 Закону України "Про захист економічної конкуренції".
Інформація з обмеженим доступом подається окремо в опечатаному печаткою (за наявності) конверті; на кожній сторінці документів проставляється напис "інформація з обмеженим доступом". Необхідно вказати категорію інформації з обмеженим доступом (конфіденціальна чи таємна) та її характер (комерційна, банківська, державна таємниця), а також пояснити причини, з яких ця інформація вважається заявником інформацією з обмеженим доступом, зокрема, чому цю інформацію не потрібно розголошувати.

8.21. Відповідно до пункту 6 розділу VI Порядку у разі невиявлення ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції державний уповноважений, голова територіального відділення вмотивовано відмовляють у розгляді справи, про що орган Комітету видає відповідне вмотивоване розпорядження, яке протягом трьох робочих днів із дня його прийняття надсилається заявнику засобами поштового зв`язку або в електронній формі засобами інформаційно-комунікаційних систем.
При цьому відповідним державним органам та суб`єктам господарювання можуть бути надані рекомендації щодо проведення заходів, спрямованих на запобігання порушенням, розвиток підприємництва і конкуренції.
У разі якщо заявник не доведе, що дії чи бездіяльність, які містять ознаки порушення, мали або мають безпосередній та негативний вплив на його права та / або діяльність, органи Комітету відмовляють в розгляді заяви про порушення, про що листом засобами поштового зв`язку або в електронній формі засобами інформаційно-комунікаційних систем повідомляється заявник.

8.22. Суд, оцінюючи доводи касаційної скарги в цій справі, зазначає, що специфіка спорів щодо оскарження рішень АМК, якими, зокрема, відмовлено у розгляді справи, полягає у тому, що у кожному конкретному випадку судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справ з`ясовується питання наявності/відсутності підстав для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів АМК, якими в силу приписів частини першої статті 59 Закону, зокрема, є:

- неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи;
- недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими;
- невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

8.23. При цьому, відповідне з`ясування наявності/відсутності підстав для визнання недійсним чи скасування рішення АМК у силу приписів статті 59 Закону, дослідження та оцінка доказів, ухвалення судового рішення здійснюється господарськими судами у відповідності до приписів процесуального права.

8.24. Зі змісту оскаржуваних судових актів вбачається, що суди попередніх інстанцій, перевіряючи оскаржуване Розпорядження крізь призму підстав передбачених статей 59 Закону, дійшли висновку, що означене рішення Відділенням АМК прийнято у межах повноважень територіального відділення АМК, у спосіб та порядок, визначені законодавством (дивися розділ 6, зокрема, пункти 6.2 - 6.7 цієї постанови).

8.25. Верховний Суд, досліджуючи доводи касаційної скарги, виходить з мети Закону та завдань і повноважень АМК, які визначені Законом України «Про Антимонопольний комітет України».

8.25.1. Так, Закон визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.

8.25.2. У силу приписів статті 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині:
1) здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції;
2) контролю за концентрацією, узгодженими діями суб`єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій;
3) сприяння розвитку добросовісної конкуренції;
4) методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції;
5) здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері публічних закупівель;
6) проведення моніторингу державної допомоги суб`єктам господарювання та здійснення контролю за допустимістю такої допомоги для конкуренції.

8.25.3. Повноваження АМК визначені у статті 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України».

8.25.4. Отже, ураховуючи мету та спрямованість законодавства про захист економічної конкуренції, завдання і повноваження АМК, зміст статті 15 Закону не будь-які діяння (дія/бездіяльність) органу місцевого самоврядування є антиконкурентними діями, а лише ті, які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

8.25.5. Верховний Суд виходить з того, що антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність, які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

8.25.6. З оскаржуваних судових рішень вбачається, що зміст рішення АМК, а саме Розпорядження, яким Відділення АМК відмовило у розгляді справи, свідчить про те що відповідачем не встановлено саме ознак вчинення правопорушення, а не його складу, а відтак покликання скаржника в цій частині не підтверджуються.

8.25.7. Верховний Суд з огляду на закріплений у статті 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» статус АМК, його повноваження, передбачені статтею 7 цього Закону, а також завдання цього органу та принцип належного врядування зазначає, що хоча немає вимог стосовно змісту, структури та меж обґрунтованості розпорядження АМК, втім Верховний Суд у постановах від 10.09.2020 у справі №910/23375/17 та від 01.10.2020 у справі №908/540/19 вказав, що підхід до визначення меж обґрунтованості рішення АМК має бути аналогічним тому, який застосовується, зокрема, самими судами в ухваленні судових рішень.

8.26. Верховний Суд також звертається до правої позиції, викладеної у постанові від 19.03.2026 у справі №910/980/25 такого змісту:

«Отже, враховуючи вимоги діючого законодавства, при вирішенні АМК питання щодо початку розгляду справи або відмову у розгляді справи Комітет має перевірити подану заяву на дотримання вимог передбачених пунктом 2 розділу VI Порядку, та наявність саме ознак об`єктивної сторони порушення передбаченої статтею 4 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", а не вже факту скоєння правопорушення, у цьому випадку про недобросовісну конкуренцію».

8.27. Як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій не встановили, що Розпорядження АМК не містить мотивів його прийняття і те, що Відділення АМК не виконало свій обов`язок щодо виявлення ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції за поданою заявою позивача у цій справі, які могли стати підставою для початку розгляду справи.

8.28. Верховний Суд висновує, що у цій справі судами попередніх інстанцій не встановлено формального підходу до розгляду заяви позивача Відділенням АМК, зокрема, формальних відхилень ключових аргументів, натомість розпорядження містить чіткі мотиви, міркування його прийняття.

8.29. Суд наголошує, що покликання скаржника фактично спрямовані на переоцінку доказів, до якої суд касаційної інстанції вдаватися не може, з огляду на приписи статті 300 ГПК України.

8.30. Верховний Суд виходить з того, що оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які викладені у постановах Верховного Суду, вказаних у пунктах 4.2 цієї постанови, а суди попередніх інстанцій посилаючися на норми права, застосували її інакше, не так, в іншій спосіб витлумачили тощо, ніж це зробив Верховний Суд.

8.31. З огляду на викладене, доводи касаційної скарги в частині підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України не знайшли свого підтвердження.

8.32. Також, скаржник у касаційній скарзі з посиланням на пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України вказує, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

8.33. Верховний Суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

8.34. Суд зауважує, що за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

8.35. Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, від 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 02.12.2021 у справі №922/3363/20, від 16.12.2021 у справі №910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі №922/2447/21, тощо.

8.36. Проте, під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстави касаційного оскарження, визначеної у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховним Судом встановлено необґрунтованість такої підстави касаційного оскарження.

8.37. Таким чином, покликання на пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України не підтвердилися.

8.38. Верховний Суд наголошує, що у справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій надали оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких у силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки, встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

8.39. Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

8.40. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

8.41. Отже, підстави касаційного оскарження, наведені скаржником у касаційній скарзі щодо оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, у цьому випадку, не отримали підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог відсутні.

8.42. Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у письмових поясненнях відповідача, в тій частині, яка узгоджується з вказаними вище міркуваннями Верховного Суду, наведеними у цій постанові.

8.43. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

8.44. Учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
9.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

9.2. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

9.3. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а тому касаційну скаргу позивача слід залишити без задоволення.

10. Судові витрати
10.1. Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу позивача залишає без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «ДНК» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 01.12.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 у справі №914/1857/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова